LARS LENTH

Romaner på Kagge Forlag

Den samme elva, roman (2007)

Den norske pasienten, roman (2011)

Lars Lenth

Brødrene Vega

Roman

© 2015 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Trine + Kim designstudio

Layout/e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1634-5

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

«Bur du attmed ein foss, høyrer du han ikkje.»

Olav H. Hauge.

1

Tidlig en mandag morgen i slutten av august fortøyde en mann ved navn Torvald Vega Norges raskeste gummibåt til flytebrygga på oppdrettsanlegget utenfor Brønnøysund og hoppet i land. Det var en grå dag, bare sju grader i luften, skyene hang lavt over fjorden, ikke et vindpust.

Anlegget lå omringet av storslått, nordlandsk fjordnatur, men i naturen så Torvald verken skjønnhet, kunst eller mysterier, bare hindringer, fenomener og vesener som var ute etter å ødelegge for ham og forretningene. En sel, et uvær, en spekkhogger eller en dykkende skarv kunne når som helst sende humøret hans rett til bunns.

Torvald var kledd i en tettsittende rød og svart overlevelsesdrakt som beskyttet ham mot elementene og ga ham en karakteristisk, vaggende gange, som en høygravid kvinne. På hodet hadde han en falmet cowboyhatt av lær med myk brem og stropp under haka, på beina kraftige Sorel-støvler med svart gummi nederst og hvit pelskant øverst. På nesa satt et par designbriller med stålinnfatning og rektangulære glass.

Torvald Vega elsket de sølvblanke laksene sine enda høyere enn seg selv, forgudet alle de to millioner eksemplarene som svømte rundt og rundt i merdene til oppdrettsselskapet Fjordlax ved innløpet til Storbørja, en øde sidearm til Velfjorden på Helgelandskysten. Det fineste han visste, var å spankulere fram og tilbake mellom fiskeburene med hendene bakpå ryggen, som en vinbonde i Bordeaux mellom rankene, mens han betraktet skapningene som hadde finansiert båtene, klokkene og alle de usunne vanene han praktiserte i og utenfor det 900 kvadratmeter store arkitekttegnede huset inne på fastlandet.

Hver gang Torvald var ute på anlegget, hektet han den digre håven ned fra veggen, fisket én heldig jævel opp fra en av merdene og vippet den ut i havet, ga den tilbake en frihet den aldri hadde hatt. Delvis fordi det ga ham en berusende følelse av kontroll over liv og død, delvis fordi han visste at miljøfascistene som gjorde sitt ytterste for å stikke kjepper i hjulene til oppdrettsnæringen, ville satt tofuen i vrangstrupen om de hadde sett hva han gjorde.

Da Torvald nærmet seg kongemerden, den med de snart slakteklare laksene på fem kilo, skjønte han at noe var fryktelig galt.

Det var så underlig stille.

Ingen plasking fra spenstig fisk, ingen hissige virvler, ingen luftige sprang. Da han fikk øye på noe hvitt som lå og fløt i overflaten, lot han håven falle ned på plankene og vagget bort til merdekanten så hurtig som klesdrakten tillot.

Mengder med død og halvdød laks lå og duppet med glinsende buker i været, som små isfjell i det kullsvarte fjordvannet.

Torvald grep tak i aluminiumsrekkverket, bøyde seg forsiktig framover, og stirret vantro ned i havet. Merden hadde en diger flenge i nettingen, to meter under overflaten. Enkelte fisker svømte fortsatt rundt der nede, men brorparten av laksene var borte. 200 000 smellfeite prakteksemplarer av salmo salar var spredd for alle bølger.

Torvald sank ned på knærne med armene hengende slapt langs siden. En tynn stripe sikkel rant over den nybarberte haken, dryppet ned på overlevelsesdrakten. De brune øynene bak de nøytrale brilleglassene fyltes av vantro og forvirring. Han løftet hodet og kikket opp på den grå, livløse himmelen, som om svaret fantes der oppe et sted. En flokk måker som hadde oppdaget det bugnende matfatet, kom seilende under skyene, stupte ned i merden, skreik og hakket løs på de døde og døende fiskene.

Torvald stirret på naturen som utfoldet seg foran ham i all sin grusomhet, satt der urørlig i et par minutter. Så vrengte det rødsprengte ansiktet under cowboyhatten seg i en grimase, og den storvokste mangemillionæren begynte å hulke som et lite barn.

2

Omtrent samtidig, åtte hundre kilometer lenger sør, på Gåsøya i Bærum kommune, denne bastarden mellom by og land, satt advokatfullmektig Leo Vangen barfot i fluktstolen på plattingen. Han ristet på høyrebeinet mens han stirret på et punkt på den andre siden av Oslofjorden.

Sunnaas sykehus.

Leo likte å se på den store murbygningen, der staten sendte folk med «komplekse funksjonstap etter sykdom og skade». Bare det faktum at han ikke befant seg der, men her, trygt plassert i en stripete stol i Norges rikeste kommune, fylte ham ofte med noe som minnet om indre ro. Men selv ikke intens stirring på et hus fullt av skjebner, og den vage følelsen av takknemlighet som alltid fulgte med, hjalp nå. Det sitret og prikket i hele kroppen.

For første gang på over tjue år hadde Leo invitert den gamle vennegjengen hjem på middag.

Han reiste seg fra stolen, trippet over plattingen, smatt inn gjennom skyvedøra, vrengte av seg den grønne lettvektsdunjakka og skled over stuegulvet. Inne på badet åpnet han speilglassdøra i skapet og fisket to ti milligrams blåvalium opp fra pillekrukka, tyllet dem i seg sammen med en desiliter kaldt vann fra et glass på vasken. Ikke noe å skamme seg over, tenkte Leo og kikket ned i sluket.

I alle disse årene hadde han gjentatt for seg selv, som et mantra, at det er naturlig at folk sklir fra hverandre. Det var først i det siste han hadde innrømmet overfor seg selv at det var selvvalgt, at grunnen til at han ikke hadde sett noen av dem på tjue år, var at han skammet seg over at livet ikke hadde blitt fullt så spektakulært som han hadde regnet med.

Fortsatt advokatfullmektig med luselønn og tøysekontor i den styggeste bygningen på Lilleaker.

Fortsatt enslig vaktmester i et falleferdig hus omgitt av palasser på Gåsøya i Bærum.

Oppgaven hans var å sørge for at kråkeslottet han og søsknene hadde arvet av mor og far, ikke ramlet sammen. Han hadde byttet noen bord, skiftet et par vinduer, innredet et hjemmekontor etter at han flyttet ut igjen på øya før påske. Litt større plass å boltre seg på nå, men han utnyttet fortsatt bare en tredjedel av huset. Det var mye ubrukt kapasitet.

Hvis det var én ting han hadde lovet seg selv som ung mann, var det at han ikke skulle tilbringe resten av livet i Bærum kommune. Nærmere femti enn førti nå. Han hadde ikke rikket seg en tomme.

Fordelen med å bli eldre, var at ingen brydde seg lenger. Folk hadde sluttet å spørre hvor han ville, hva det overordnede målet hans var. Forventningene var borte. Han kunne gi mer faen, var blitt flinkere til å gi faen.

Leo gikk inn på kjøkkenet, skrellet to bananer og en kiwi, fant fram posen med frosne jordbær og stappet frukt og bær ned i den røde blenderen sammen med en teskje vaniljesukker og litt eplejuice. En sunn start på dagen, en kompensasjon for alt det usunne han visste ville komme.

Han hadde vært gift, hadde hatt samboer, hadde hatt kjæreste. Nå var han singel. Han hadde landet på at han trivdes best alene, at det antakelig var best for alle parter.

Leo slentret innom bokhylla som dekket hele den ene veggen i stua, satte på albumet Mezzanine med Massive Attack. Så gikk han ut igjen på plattingen, kjente de glatte eikebordene under de bare føttene. Den råtne eimen var borte, erstattet av duften av fersk lakk, en lukt som fikk ham til å tenke på en livløs Axel Platou båret ut fra guttedassen av fedre med alvorlige ansikter på juleavslutningen ved Eiksmarka barneskole i 1977. Den nysgjerrige tolvåringen hadde funnet et spann med trelakk i garasjen, elsket lukten av den klare væsken, ville se hva som skjedde om han tok litt på en sokk og holdt den foran nesa. Hvis noen den gang hadde fortalt Leo at Axel Platou skulle bli en av Norges rikeste menn, ville han ledd overbærende.

Mens Leo satt i fluktstolen og stirret på skog, vann og himmel og ventet på at pillene skulle begynne å virke, kom leieboeren Kjartan Smeby ruslende over gresset i bar overkropp. Han senket seg ned i den gule stolen borte ved rosehekken. Den hengslete billedhoggeren fra Rjukan med de snille øynene og de lange, mørke krøllene, var nylig kommet tilbake fra en strand i India etter tre måneder med eksperimentell yoga, tarmskylling og påfølgende prolaps. Fortsatt ikke et gram fett på kroppen.

«Hvordan er ryggen?» spurte Leo, uten å forvente et utfyllende svar.

«Magisk», svarte Kjartan og stirret ut i luften.

«Du vet hva dem sier?» sa Leo.

«Hva sier dem?»

«At sytti prosent av alle prolapser sitter i hodet.»

«Interessant», sa Kjartan.

«Veldig», sa Leo.

En hettemåke landet på plattingen, hakket prøvende i lakken, kikket på de to mennene i fluktstol, som stirret skeptisk tilbake.

«Massive Attack?» sa Kjartan.

«Jepp», sa Leo.

«På vinyl?»

«Helt riktig.»

«Jålebukk.»

Leo smilte, sugde i seg en munnfull most frukt.

«Hvorfor er du ikke på kontoret?» sa Kjartan.

«Hjemmekontor.»

«Du sitter jo bare her ute.»

«Snart er det slutt,» sa Leo. «Man må utnytte de fine dagene.»

Hettemåken lettet og skled utover Oslofjorden. En sval bris satte fart i båtene under de hvite seilene ute på vannet, det var langt færre av dem nå enn i juli.

«Fy faen så privilegerte vi er.» Kjartan plukket en oransje nype fra hekken og luktet på den.

«Ja vel?» sa Leo.

«Å kunne sitte her, på vår egen øy, i verdens rikeste land og skue utover noe så uendelig vakkert.»

Leo så bort på kunstneren, hevet et øyenbryn og flyttet blikket tilbake på fjorden. De gråblå øynene hans stirret analytisk på omverdenen. De så ut som om de betraktet alle mennesker og gjenstander med den samme grad av mistenksomhet. «Jeg skal ha noen folk på middag i kveld.»

«Topp», sa Kjartan, som om det var den mest naturlige ting i verden.

«Jeg har aldri hatt noen på middag her ute før. Tjue år uten en jævla middag. Er ikke det sjukt?»

«Det er bra», sa Kjartan.

«Bra at det kommer folk, eller bra at jeg aldri har hatt noen her på middag?»

«Bra at noen kommer.»

«Baker du en eplekake?» Leo ristet på foten.

«Selvsagt», sa Kjartan og smilte.

Alle hadde klart seg greit, som de fleste gjør som vokser opp i Bærum øst. En sosiolog med doktorgrad i familievold, en reklamemann med dokumentarfilmambisjoner, en sosialarbeider med eget firma, en sosialantropolog og en investor. Ingen spennende fallitter, underslag, overdoser, drap eller selvmordsforsøk. Livet hadde riktignok satt seg fast i ansiktene deres – alle kompromissene, vinflaskene, våkenettene og de forspilte sjansene – men de sprengte fjesene var blide, i hvert fall etter noen glass chilensk rødvin.

Leo hadde hentet hele gjengen på Vestfjorden seilforenings brygge på Snarøya, stinn av valium, og fraktet dem ut til Gåsøya i den gamle With-jolla. En tur på ti minutter, det var som å svømme under vann på land.

Den første timen rundt bordet i den lave kveldsola ute på plattingen var ren surrealisme. I det ene øyeblikket var det som om ingenting hadde skjedd, unge menn sminket for å spille middelaldrende herrer, som om tiden hadde stått stille og de var like nær hverandre som de alltid hadde vært. Neste øyeblikk var det som om alt mellom himmel og jord hadde skjedd, som om en gjeng totalt fremmede hadde invadert øya, som om han aldri hadde kjent dem og avstanden var uoverstigelig. Men etter hvert som sola gikk ned og kong alkohol senket sitt tilgivende slør over den lille gjengen rundt bordet, var det først og fremst én ting som slo ham:

Hvor vanlige de var.

En helt normal gjeng.

Den eneste av dem som hadde gjort seg bemerket på noen som helst måte, var Axel «Snifferen» Platou, men han hadde til gjengjeld gjort seg ordentlig bemerket.

Axel hadde tjent seg søkkrik på 1990-tallet, først på å kjøpe og selge billige toromsleiligheter øst i Oslo, så på å kjøpe og selge selskaper. Tankskip og oppdrettslaks. Siden århundreskiftet hadde han figurert jevnlig i media i forbindelse med kunst i det offentlige rom, motbakken i Marcialonga og disputter med andre rike mennesker. Journalistene elsket ham. Han framsto som en dynamisk, uredd og reflektert fyr – i motsetning til alle de andre rikingene i Norge som alltid var bitre på et eller annet.

Axel og Leo hadde vært et radarpar. Spilte fotball på midtbanen til Stabæk, begynte på Blindern samtidig, flyttet i kollektiv, forelsket seg i den samme jenta, Lene, som til slutt valgte Axels målbevissthet og gjennomføringsevne framfor Leos tilbakelente, skeptiske holdning til verden og seg selv.

«Husker dere da Vibeke Reppe sugde Børre Bakken bak transformatoren i storefri for en tier?» sa Axel Platou og tok en slurk Farris.

Gutta rundt bordet så på hverandre med hevede øyenbryn.

«Nei, det husker jeg ikke», sa Leo, som sant var. Det ville han ha husket. Axel Platou satt og diktet opp historier. Det hadde han alltid gjort.

Synet av Axel etter alle disse årene, så tett på, bare én meter unna, åpnet dører til rom Leo ikke hadde våget seg inn i på lenge. Axel og Lene hadde fått barn tidlig, en gutt, bare noen måneder etter at det var slutt mellom Lene og Leo. De kunne med fordel ha ventet litt lenger.

Selv den tette hårmanken hans var intakt. At Axel valgte å feire denne gaven fra naturens side med en sveis som hørte hjemme på en rumensk frisørplakat anno 1987, var et underlig valg. Leo tenkte at det høye, kullsvarte håret, de hvite bomullsbuksene med sleng, den sennepsgule skjorta og de corny brillene med rød innfatning, sikkert var en del av et ironisk prosjekt, omtrent som når andre tøysekopper anlegger bart eller kinnskjegg.

Der Leo satt og betraktet det snakkesalige gjenferdet fra fortiden, slo det ham for første gang at Axel var hovedgrunnen til at han hadde isolert seg der ute på øya. Den rike og berømte eks-bestevennen hadde gjæret i underbevisstheten i alle disse årene. Axel Platou var et vandrende symbol på alt Leo ikke var blitt, hva han kunne vært om han hadde spilt kortene sine litt annerledes.

Leo hadde fått med seg at Axel hadde slått seg opp på oppdrettslaks. Det var derfor han hadde valgt å servere den eneste laksen han noensinne hadde fått på flue. En skranten hunnfisk på 2,8 kilo, tatt under nattlig tjuvfiske i Sandvikselva noen uker tidligere. Underbevisstheten hans hadde tenkt at selv en profesjonell laksemann ville bli imponert over selvfisket villaks fra Bærum, selv om den var fanget ved siden av en rusten handlevogn under en bro.

Axel Platou pratet i vei. Aldri pinlige pauser. Når han snakket, tiltet han ansiktet oppover, blottet de blekede tennene i underkjeven som en tropisk fisk. Han stilte ingen spørsmål. Helt uinteressert i hvordan det gikk med barndomskameratene. Hele kvelden, hele det faktum at han var der, virket bare som et prosjekt, som en artig gest han gjorde for å kunne fortelle kollegaene om det på kontoret på mandag. Et par forsiktige forsøk fra Stian på å dreie samtalen inn på politikk – halshugging av vestlige journalister i Syria og Barack Obamas ettermæle – ble feid til side av Axel Platou. Ikke noe prat om verden i dag eller hva folk gjorde nå, bare om ting som hadde skjedd for lenge siden. Musikk fra 1970- og begynnelsen av 1980-tallet. Da Leo begynte å rasle med OK Computer før desserten, var Axel over ham med London Calling.

«Men den er nesten tjue år gammel», prøvde Leo seg.

«Ikke gammel nok», konstaterte Axel Platou.

Da de var ferdige med Kjartans eplekake rundt midnatt, dro Axel Platou en hånd gjennom den oppsiktsvekkende sveisen, sjekket armbåndsuret, satte blikket i Leo, smilte og sa: «Det begynner å bli fryktelig sent. Skal jeg assistere deg med oppvasken?»

Alle rundt bordet stirret forbløffet på Norges sjuende rikeste mann.

«Etter den søte svien kommer bestandig den sure kløen», sa Platou og spratt opp på beina.

Leo kikket bort på Thomas, som så på Stian, som himlet med øynene, men ingen av dem sa noe.

3

Skikkelsen som satt på en fjellhylle fire hundre meter over vannspeilet i Storbørja og kikket utover fjorden gjennom en kraftig jaktkikkert, var kledd i en loslitt kamuflasjejakke. På hodet hadde han en gul sydvest, på beina et par støvelvadere i gummi størrelse 50. Tjafser med grått, uregjerlig hår rammet inn det grove, bronsebrune fjeset med den fargesterke nesa, som så ut som den var brukket flere ganger.

Den stutte tyrenakken var utsmykket med en lyseblå tatovering av en slange med hode i begge ender. På høyre kinn hadde han en tatovering av et grønt kløverblad, som i riktig vinkel og riktig lys kunne minne om logoen til Senterpartiet, men som nå var delvis skjult bak et grått, viltvoksende helskjegg. Som beskyttelse mot duskregnet hadde han drapert en svart pose over deler av militærjakka, som en søppelsekkponcho.

Et fjernt drønn hadde vekket ham rett etter soloppgang. Den første tanken som for gjennom hodet hans var at Storhella hadde løsnet og rast ut i fjorden, slik alle visste at den kom til å gjøre før eller siden, og at det bare var snakk om sekunder før den varslede flodbølgen på førti meter omsider ville smadre ham og alle de morkne bygningene innerst i Storbørja til pinneved.

Men det kom ingen tsunami. Bare knugende stillhet.

Steinblokken lå der fortsatt, som den hadde gjort i flere tusen år.

Selvsagt gjorde den det.

Kunne drønnet ha noe med det fordømte oppdrettsanlegget å gjøre?

Den veldige mannen justerte hjulet på kikkerten, fikk anlegget ytterst i fjorden i fokus.

Ingen hadde plaget ham, alt hadde gått mer eller mindre etter planen det første året, helt til den dagen en rusten taubåt med et oppdrettsanlegg på slep kom tøffende inn i fjorden. Åtte massive merder med en flytebrygge mellom og en kvadratisk flåte i den ene enden med et lite, rødt hus på.

I begynnelsen var anlegget ren bonus. Det var såpass langt unna at det ikke forstyrret ham i hverdagen, og han fant fort ut at villfisk som sei, lyr og torsk elsket å henge rundt fiskeburene og gafle i seg lakseekskrementer og fôret som unnslapp sultne laksemunner. Det var bare å legge seg i nærheten av fiskefengslene på kveldstid og hale inn så mye fisk han orket.

Men etter noen måneder snudde begeistringen til bekmørkt sinne. For torsken og lyren forsvant. Bare den stusselige seien ble værende. Og når han snittet opp fiskene han fanget, veltet en illeluktende masse med halvfordøyde pellets ut av buken på dem. Fiskekjøttet ble vassent og geléaktig. Snart smakte all villfisk i fjorden dritt.

Med jevne mellomrom var elva innerst i Storbørja full av nyrømt oppdrettslaks med flisete finner, åpne sår, ødelagte øyne og deformerte ryggsøyler.

Mannen med senterpartitatoveringen bygget opp et voldsomt sinne. Det var en type sinne han aldri før hadde følt. En dyp, dirrende harme som aldri forsvant. Før hadde sinnet vært flyktig og alltid dreid seg om materielle eller praktiske ting. Han hadde blitt sint når folk ikke betalte ham det de skyldte, når de prøvde å stikke ham med kniv, slo ham i trynet, sånne greier. Det hendte at raseriet gikk litt i dvale, at han klarte å skyve det vekk eller pakke det inn, særlig etter noen Norgesglass med hjemmelagd rabarbravin. Men det ble aldri helt borte. For første gang i livet var han sint på noen fordi de gjorde noe moralsk forkastelig. Disse folka var voldtektsmenn som harvet over den forsvarsløse naturen så de kunne kjøpe seg raskere båter og større hus.

Det var utilgivelig.

Fra sin posisjon høyt hevet over vannspeilet fikk den fryktinngytende mannen øye på noe som beveget seg sakte langs land på motsatt side av fjorden. Han dreide på det lille hjulet, fikk gjenstanden i fokus. En gummibåt var på vei innover. Bak rattet satt en liten flis av en guttevalp med sixpence, hornbriller, flagrende skjerf og vaffeljakke.

Herregud, tenkte Rino Gulliksen. En jævla soss. Akkurat det jeg trenger nå.

*

Den unge mannen tøffet innover Storbørja i Zodiac-gummibåten mens han nynnet entusiastisk på «How Deep Is Your Love» av den australsk-engelske brødretrioen Bee Gees. Som alltid sleit han med å komme opp i falsetten på refrenget, and it’s me you need to show, how deep is your love, men det var ikke så farlig så lenge han befant seg langt fandenivold inne i en øde fjordarm i Nordland.

Her inne var alt lov. Her slapp han å forsvare at han likte å høre Barry Gibb synge i falsett. Her slapp han å forklare noe som helst.

Det sitret fortsatt i hele den spinkle, hundreogsekstifem centimeter lange kroppen. Ikke den vanlige, destruktive sitringen som altfor ofte kom krypende og hindret ham i å leve et fullverdig liv, men en behagelig sitring, et resultat av den sjeldne følelsen av å ha utrettet noe stort.

For et fantastisk smell det hadde vært. Vannsøylen sto minst fem meter til værs. Han hadde ikke drømt om at én enslig dynamittkubbe ville få en så spektakulær effekt. Etter eksplosjonen hadde han sittet på knærne på flytebrygga og sett kaskader av fortumlede, men glade lakser velte ut i friheten gjennom krateret i merden. Så hadde han hoppet i gummibåten.

Han putret avgårde på tomgang, kjørte tett inntil den svarte fjellveggen som steg rett opp fra havet og strakte seg flere hundre meter til værs. Mens han satt og styrte en båt for aller første gang, tenkte han på hva terapeuten hans ville rådet ham til, hva moren hans og tidligere lærere ville sagt. De var alle utvilsomt modne og fornuftige mennesker, men rådene han fikk fra dem var fullstendig ubrukelige. Han var og ble forbauset over hvordan de så på tilværelsen, på samme måte som de aldri ville komme i nærheten av å skjønne hvordan han så verden.

Nå måtte han finne et egnet sted å slå leir. Hvis alt gikk etter planen, kom han til å bli her inne en stund. Oppdrettsbaronene ville garantert lete etter ham. De ville komme med alt de hadde. Men de ville helt sikkert tro at han hadde forlatt området, eller at han gjemte seg i Brønnøysund. De ville aldri i verden finne på å lete her inne.

På lang sikt var målet å føre naturen og miljøet tilbake til naturtilstanden, slik det var før industrialismen, kommunismen, kapitalismen og grådigheten som fulgte, kom og ødela alt.

På kort sikt handlet det om å påføre NorFish AS så mye skade som overhodet mulig.

Det var på tide med handling. Det holdt ikke med indignerte kronikker i avisene, rasende Facebook-grupper eller å legge ut bilder av havbunnen under oppdrettsanleggene på YouTube. Folk måtte røskes ut av likegyldigheten. Noen måtte erklære de egoistiske, hensynsløse bandittene i oppdrettsbransjen krig. Det var det han hadde gjort. Han hadde erklært selskapet NorFish krig.

Den eneste lyden han registrerte der han skled dypere og dypere inn i den dystre, nordlandske fjordnaturen, var brummingen fra den lille Yamaha-motoren som var montert i akterenden på gummibåten han hadde fått låne av Erna Solbakken. Beroligende japansk ingeniørkunst som overdøvet alle andre lyder.

Da han hadde ringt, var hun først skeptisk. Streng og rett på sak. Men da han hadde fortalt om sabotasjeplanene, myknet hun opp. Hun lyttet interessert, hørtes brått ti år yngre ut. Hun ringte tilbake et par dager senere, kom med konkrete tips og råd om potensielle sabotasjemål. Hun ga ham detaljer om lokalitetene, hvilket anlegg han burde satse på og hvor han burde gjemme seg. Hun sa hun kjente en som jobbet på oppdrettsanlegget, at hun satt på nyttig informasjon.

Han gledet seg til å treffe henne, så for seg en sånn frisk fjellklatrertype. Pen uten å gjøre noe poeng av det. Brunt hår samlet i en fyldig hestehale som subbet borti en muskuløs ryggtavle med en liten tatovering øverst – kanskje en skorpion eller en sommerfugl. Smale hofter, små pupper, null sminke, stinn av selvtillit. Like selvsikker i byen som ute i naturen, litt reservert før du ble kjent med henne, varm siden.

Han registrerte at det hadde begynt å regne. Ørsmå, kalde dråper traff ham i ansiktet, svei i kinnene, stakk i øynene bak brillene, nok til at han måtte myse og konsentrere seg for å holde riktig avstand til fjellveggen. Han hadde ikke sovet ute siden han og bestevennen Børre overnattet i gul plasttipi i hagen da de var ti. Nå angret han på at han ikke hadde tatt med telt. Å sove med himmelen som tak hadde virket så forlokkende da han satt alene foran peisen i leiligheten på Frogner og planla sabotasjeaksjonen.

På den annen side: Han var ikke her for å kose seg.

Han hadde en jobb å gjøre.

Ingen av de åtte andre medlemmene i Norsk Miljøfront, en utbrytergruppe fra Norsk Miljøforbund, som igjen hadde brutt ut av Norges Miljøvernforbund etter en krangel om reiseregninger, hadde omfavnet planen hans. De mente den var for ekstrem, at den bare ville skade saken, at det fantes bedre måter å takle oppdrettsindustrien på enn å gå fysisk til verks. Men bransjen var pill råtten, styrt av en moralsk forkvaklet gjeng med pengegriske banditter som drev med genmanipulering og pumpet de stakkars fiskene stinne av miljøgifter, veksthormoner, palmeolje og antibiotika.

Ekstreme folk krevde ekstreme tiltak.

Verst av alle var bakmennene, investorene og eierne, de som satt på kontor i Oslo og lot som ingenting mens de håvet inn penger på ugjerninger begått hver skapte dag i fjerne fjorder.

Den unge mannen kjente hvordan kinnene glødet, hvordan det knyttet seg i magen og kriblet i huden når han tenkte på det. Han prøvde å skyve det bort, forsøkte å fokusere på den dramatiske naturen rundt ham, på eventyret som lå foran ham, men han var ute av stand til å styre tankene over på noe annet. Den gamle helten Frederic Hauge i Bellona hadde kastet islenderen og solgt rumpa si til oppdrettsnæringen for en tier. Nå satt han i dress og slips og bablet om Tesla-biler mens de norske fjordene var i ferd med å maltrakteres for godt av en gjeng med skruppelløse vandaler.

Noen måtte ta grep.

Noen måtte sette laksene fri.

Den spedbygde gutten ble varm innvendig når han tenkte på alle fiskene som var på rømmen. Han hadde befridd dem fra et grusomt og uverdig liv i fangenskap, og samtidig påført NorFish et betydelig økonomisk tap.

Han registrerte at han nærmet seg fjordbunnen, ante konturene av flatt landskap med loddrette fjellsider bak, sikkert gamle jorder. Noen falleferdige trebygninger, ensomme og forlatte, en morken brygge og noen trestokker ute i vannet. Helt innerst til høyre rant en blågrønn elv ut i havet, slapp seg ned fra fjellet gjennom et hakk i terrenget. Landskapet var nøyaktig slik Erna Solbakken hadde beskrevet det. Det bar preg av at sola bare unntaksvis kom på besøk. Stutte, skakke furuer, klynger med små bjørketrær, muggent og soppbefengt. Svarte steiner uti vannet drapert med brun blæretang. Litt høyere opp, de samme steinene kledd med mørkegrønn mose. En eim av forråtnelse og død hang over landet, blandet seg med lukten av brakkvann, tang og tare.

Han fikk øye på den lille gresstungen han hadde blinket ut som leirplass på Google Earth, manøvrerte båten inn til land. Et fjernt sus fra elva fylte stillheten da han skrudde av motoren. Ikke et vindpust. De ørsmå regndråpene lagde en million lydløse ringer på den grønnsvarte overflaten som speilet det truende landskapet opp ned. Han hoppet ned i fjordvannet uten å ta av seg fjellstøvlene, kjente iskaldt vann risle ned i fottøyet. Han vippet opp påhengsmotoren og trakk Zodiacen opp på rullesteinene.

Nå gjaldt det å fyre opp bål, henge opp tørkesnor og presenning. Han ville følge alle rådene i boka How to Live in the Woods som lå i en egen frysepose med låsmekanisme nedi en av Kiwi-posene i båten. Han burde investert i en skikkelig sovepose. Det skjønte han nå. Den skotskrutete teppeposen var beregnet på sommerbruk. Men litt duskregn måtte han tåle. Hvis alt gikk etter planen, ville dette bli basen hans de neste ukene. Han var på langt nær ferdig med NorFish. Nå måtte han bare ligge lavt i terrenget noen dager mens han pønsket ut sitt neste trekk.