© 2015 Kagge Forlag AS

Utdrag fra:

Mørke hjerter

© Kagge Forlag AS 2015

Zack

© 2014 Mons Kallentoft og Markus Lutteman

Først utgitt av Stockholm Text Publishing AB, Sverige

Publisert etter avtale med Nordin Agency, Sverige

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2015

Originalens tittel: Zack

Nattevandreren

© Kagge Forlag AS 2015

House of Cards

© Michael Dobbs

Published by arrangement with Bell Lomax Morton Literary Agency, UK

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2015

Originalens tittel: House of Cards

Omslagsdesign: Carina Holtmon

Layout | ebok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1675-8

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Utdrag fra

Kommer i januar 2015

1

Mannen har på seg en lang, sort skinnfrakk som rekker ham til knærne. Den ene lommen har revnet og henger skrått nedover på siden av frakken med en frynsete kant godt synlig. Et glimt av en sort dongeri kan så vidt skimtes gjennom revnen. Han har et rødt bomullstørkle knyttet i halsen. Et sånt tørkle med mye mønster som Wilma husker at hun brukte i tenårene. Et kamera henger over skulderen. Hun ser ikke kameraet, men det står Canon på skulderremmen. I speilet ser hun at han har en liten sekk på ryggen.

Heisen på politihuset er ikke av de trangeste, og speilene gir dessuten romfølelse. Likevel får den beske lukten av tobakk og klam svettelukt Wilma til å føle at turen de tre etasjene ned til presserommet virker uendelig lang. Hun kaster et skrått blikk på ham. En enorm hårmanke. Mørk. Med innslag av grått. Huden er gusten. Blå ringer under øynene.

Det er bare de to der.

Hun forsøker å fange blikket hans, men han ser forbi henne.

Første etasje annonserer den digitale damestemmen, samtidig med at heisdørene går opp.

Mannen blir stående og se rett fremfor seg. Hun nikker kort likevel, og går ut av heisen.

Det slår henne at han ikke valgte noen etasje.

Et lysglimt flerrer gjennom den enorme politihallen idet et voldsomt tordenskrall overdøver rislingen fra vannfontenen innerst i det folketomme rommet.

Wilma går med raske skritt mot presserommet. Hun er allerede noen minutter for sent ute. Hun måtte lete gjennom alle skuffene på kontoret etter strømper som ikke var raknet. Hælene hennes slår mot steingulvet. Mannen fra heisen følger etter henne. Hun vet det uten å snu seg.

I presserommet høres et jevnt surr av stemmer. Hun går inn. Fotografene reiser seg og blitzlysene regner mot henne.

Politiadvokat Håvard Heem sitter allerede fremme ved mikrofonene, klar til å begynne. Han skal sitte ved siden av henne under pressebriefen. Hun prøvde å unngå det, men han insisterte. Politi og påtale. Side om side. Hun synes det er uryddig. Enten skal det være politi eller påtale. Det gir et tydelig signal til media om hvem som svarer i saken.

Wilma går helt opp på podiet og snur seg mot det fremmøtte pressekorpset. Katarina, informasjonssjefen, lukker døren. Fotografen fra heisen har funnet en plass på en ledig stol bakerst i rommet. Nærmest døren. Han har kameraet liggende i fanget. Hun forsøker å fange blikket hans på nytt, uten særlig hell. Men han ser i retning av henne.

Politiadvokat Heem lener seg over mot henne og kremter.

– Jeg er klar, svarer Wilma og fjerner blikket fra mannen og fokuserer på mikrofonene foran seg.

Hun skyver TV2s mikrofon en centimeter til venstre, slik at notatene hun har med seg blir liggende akkurat slik hun ønsker.

– To barn er funnet døde i Oslo i morgentimene, sier hun. – Det dreier seg om to gutter av afrikansk opprinnelse. Det er unge gutter, antakelig mellom tolv og femten år. Vi har ingen sikker identitet, så vi kan foreløpig ikke si noe mer om hvem de er. Vi etterforsker saken som to mistenkelige dødsfall.

– Hvorfor sier dere det ikke som det er, at de er drept? At de også er utsatt for grunnleggende brudd på barnerettigheter?

Wilma ser på en ikke helt ung kvinnelig journalist med tradisjonelt asiatisk utseende som reiser seg fra en av stolene på andre rad. Kvinnen har lange fortenner. Når hun lukker munnen blir leppene stramme. Som om munnen blir for full.

– Jeg svarer på spørsmål etter redegjørelsen, sier Wilma. – Dessuten har vi ikke fastslått dødsårsaken ennå.

– Politiet er komplett udugelige, fortsetter kvinnen.

Stemmen er rolig, nesten sløv. Ikke antydning til annen sinnsstemning enn den ordene etterlater seg.

Wilma ser ned i papirene. Flere av mediene sender direkte. Det beste er å fortsette der hun ble avbrutt, selv om det ikke er så mye mer hun kan si.

– Barna ble funnet ved Stilla, like ved den gamle trebroen på Frysja. Vi ber publikum som har hørt eller sett noe uvanlig om å ta kontakt med politiet. Ingenting er for lite til å …

Wilma registrerer at den kvinnelige journalisten reiser seg.

Hun har noe i hånden.

Kvinnen hever høyre arm.

Det er som om tiden står stille, før hjernen rekker å tolke det som er i ferd med å skje. Fra plassen bak mikrofonene ser hun et kort lysglimt og oppfatter samtidig lyden av to skudd som kommer nesten oppå hverandre. Samtidig kjenner hun at noe seigt treffer henne på venstre side av ansiktet og uniformskjorten. Hun ser blodet som brer seg utover arket hennes og drypper fra bordet og ned på gulvet.

Wilma snur seg og ser politiadvokaten ligge fremover med hodet på pressebordet. Hun reiser seg og ser at alle andre har gjort det samme. Med unntak av journalisten fra TV2, som satt ved siden av kvinnen som skjøt. Hun har sklidd ned fra stolen hun satt på, og kommer til å måtte bæres ut. I likpose. Etter at kriminalteknikerne er ferdige.

Wilma stirrer mot døren. Noen der ute må ha oppfattet situasjonen. Hun tar en hånd opp til pannen og tørker vekk noe som renner ned mot øynene. Kjenner brekningen når hun skjønner at det stammer fra politiadvokaten. Hun ser nedover uniformen. Skjorten er gjennomtrukket av blod på venstre erme og på brystet. Hun er ikke helt sikker på at det ikke er hennes eget, men det betyr ikke noe akkurat nå.

Hun hever blikket og ser utover forsamlingen. Gjerningskvinnen er pågrepet. To kraftige karer har vrengt armene hennes bak på ryggen og tatt fra henne våpenet.

– Få tak i politi! roper Wilma til Katarina, som løper rundt i presserommet og forsøker å hindre de tilstedeværende i å filme og fotografere.

Ute av stand til å forhindre det, ser Wilma hvilket sprengstoff de er i ferd med å feste til minnebrikkene sine. De som sender direkte sender fortsatt, med reporteren urokkelig foran kameraet, som beskriver åstedet, forløpet. Hun griper den interne husmikrofonen med begge hender. Stemmen hennes skjærer gjennom lokalet.

– Jeg vil at samtlige medier stopper sendingene, og stanser all fotografering på åstedet!

Deretter snur hun seg mot politiadvokaten. Øynene hans ser tomt ut i rommet. Hun legger to fingre mot halsen hans.

Kontrollen er overflødig. Ingen trenger å spørre om dødsårsaken.

Samtidig rives døren til presserommet opp og uniformert politi stormer inn. De løper gjennom rommet. Wilma konstaterer at mannen fra heisen ikke er der lenger.

2

I syvende blir Wilma lagt på en benk hos bedriftshelsetjenesten. Kroppen kjennes stiv mot den læraktige overflaten. Hun holder blikket stivt mot den grønne døren. Legen har kontor i grønn sone. Hun selv i rød sone. I tillegg er politihuset utstyrt med gul og blå sone. Alle farger finnes i alle etasjer, et slags påfunn fra arkitekten som skulle gjøre det lettere å finne frem på det enorme huset.

– Det seige i håret ditt og på uniformskjorten er hjernemasse blandet med blod, sier bedriftslegen.

Wilma ser på ham og på de tre sykepleierne som har samlet seg rundt henne.

– Jeg er ikke skadet, sier hun. – Verken blodet eller hjernemassen stammer fra meg.

Hun ser på Bjarne Larsen, lederen for Voldsavsnittet, som står bakerst i det lille rommet.

– Vi må etterlyse … sier hun og strekker hals mot ham.

Legen dytter henne tilbake på benken og begynner å måle blodtrykket.

– Ligg stille, sier han. – Ikke snakk.

Det sorte beltet strammer seg rundt overarmen hennes.

– Blodtrykket ditt er høyt og pulsen helt vanvittig, sier legen. – Jeg skal gi deg et par tabletter. Du trenger ro.

Wilma ser opp på ham.

– Det jeg trenger aller mest er en dusj, sier hun.

Kvinnegarderoben er iskald. Flisene føles som isflak mot føttene der hun småløper inn mellom radene av dusjbåser, velger den nærmeste og skrur på vannet. Hun skrur termostaten på så glovarmt kroppen kan tåle. Såper inn håret med en sjampo hun hadde stående i skapet på kontoret. Tre ganger. Lange striper med hvitt skum renner nedover magen, lårene, leggene, før skummet samler seg som hvite topper rundt sluket. Hun blir stående slik og la det varme vannet renne. Lenge. Lenge. Til rommet fylles av tett damp og det blir tyngre å puste.

Hun puster.

Hun er i live.

– Du må bli med opp igjen og få blodtrykket målt en gang til, sier kvinnen fra bedriftshelsetjenesten som etter legens ordre ble med henne i garderoben.

– Er jeg i sjokk?

– Sannsynligvis ikke.

– Da har jeg ikke tid, sier Wilma.

– Du er utrolig dyktig, sier helsearbeideren. – Men du bør nok ikke jobbe mer i kveld eller i morgen.

Wilma frotterer seg hardt. Lenge. Helt til hun fornemmer at alle biologiske spor fra Håvard Heem er fjernet. Borte for alltid. Akkurat som ham. Hun kjenner hvordan magen trekker seg sammen og hun må løpe bort til toalettet og kaste opp. Brekningene varer lenge. Som om magen vil rense seg for partikler hun har pustet inn eller svelget. Etterpå trekker hun på seg klærne hun hadde på da hun dro ned til politihuset tidligere denne søndags morgenen, da meldingen om de to guttene kom inn.

Politiskjorten legger hun i en tynn, hvit avfallspose som hun knytter hardt igjen. Skjørtet og slipset legges i en annen pose som hun river av rullen som rengjøringspersonalet heldigvis har glemt igjen ved vasken. Skoene kaster hun. Læret er gjennomtrukket av blod og frister ikke til videre bruk.