Svetlana Aleksijevitsj

Kister av Sink

Sovjetiske stemmer fra krigen i Afghanistan

Oversatt fra russisk av Alf B. Glad

© 2013 by Svetlana Aleksijevitsj

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2015

Originalens tittel: Цинковые мальчики

Oversettelse fra russisk: Alf B. Glad

Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet

Omslagsillustrasjon: V. Kiselev / RIA Novosti / NTB scanpix

Sats og ebok: akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1732-8

Utgivelsen har mottatt støtte fra Stiftelsen Fritt Ord.

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Den 20. januar 1801 fikk ataman Vasilij Orlovs donkosakker ordre om å dra til India. De fikk en måned til å rykke frem til Orenburg, og derfra tre måneder «gjennom Bukharia og Khiva til elven Indus». Kort etter skulle tretti tusen kosakker krysse Volga og trenge dypt inn på steppene i Kazakhstan …

I kamp for makt. Sider av Russlands politiske historie i det 17. århundre. Moskva: Mysl, 1988, s. 475

I desember 1979 vedtok den sovjetiske ledelsen å sette inn tropper i Afghanistan. Krigen varte fra 1979 til 1989. Den varte ni år, én måned og nitten dager. Over en halv million soldater fra en «begrenset kontingent» sovjetiske tropper passerte gjennom Afghanistan. Det samlede tap av menneskeliv i de sovjetiske væpnede styrker utgjorde 15 051 mann. 417 militære var meldt savnet eller satt i fangenskap. I år 2000 var det fortsatt 287 personer som ikke var vendt hjem fra fangenskap eller ikke var oppsporet …

Polit.ru, 19. november 2003

Prolog

– Jeg går alene … Nå kommer jeg til å gå alene i lang tid fremover …

Han drepte et menneske … Sønnen min … Med kjøkkenøksa, den jeg brukte til å dele opp kjøtt med. Han kom hjem fra krigen og drepte her … Han kom om morgenen og la øksa tilbake, i skapet hvor jeg har kjøkkentøy. Jeg tror jeg hadde laget koteletter til ham den dagen … Etter en tid meldte de i fjernsynet og skrev i kveldsavisen at fiskere hadde fanget opp et lik i innsjøen i byen … Partert … En venninne ringte til meg:

– Har du lest det? Et profesjonelt drap … Afghansk håndlag …

Sønnen min var hjemme, lå på sofaen og leste en bok. Jeg visste ingenting ennå, hadde ingen anelse, men av en eller annen grunn så jeg på ham etter disse ordene … Morshjertet …

Hører De ikke hundeglammet? Nei? Men jeg hører det, så snart jeg begynner å fortelle om dette, hører jeg hundeglam. At hundene løper … I fengselet hvor han sitter nå, er det store svarte schæfere … Og alle mennesker er kledd i svart, bare i svart … Når jeg kommer tilbake til Minsk, går jeg på gaten, forbi brødbutikken og barnehagen, bærer brød og melk og hører dette hundeglammet. Et overdøvende glam. Det gjør meg blind … En gang holdt jeg på å falle under en bil …

Jeg er klar til å gå til min sønns grav … Jeg er klar til å ligge der ved siden av ham … Men jeg vet ikke … Jeg vet ikke hvordan jeg skal leve med dette … Av og til er jeg redd for å gå på kjøkkenet, redd for å se det skapet hvor øksa lå … Hører De det ikke? De hører ingenting … Nei?!

Nå vet jeg ikke hvordan han er, min sønn. Hvordan vil han være når jeg får ham tilbake om femten år? Han fikk femten år med strengt regime … Hvordan jeg oppdro ham? Han var interessert i selskapsdans … Han og jeg reiste til Leningrad og gikk i Eremitasjen. Vi leste bøker sammen … (Hun gråter.) Det er Afghanistan som har tatt min sønn fra meg …

... Vi fikk et telegram fra Tasjkent: Kom og ta imot ham, fly sånn og sånn … Jeg sprang ut på balkongen, ville rope av all kraft: «Han lever! Min sønn er kommet levende tilbake fra Afghanistan! Denne forferdelige krigen er slutt for meg!» Og jeg besvimte. Vi kom selvfølgelig for sent til flyplassen, flyet hans hadde landet for lenge siden, vi fant ham i en liten park. Han lå på bakken og holdt seg fast i gresset, var overrasket over at det var så grønt. Han kunne ikke tro at han var kommet tilbake … Men det var ingen glede i ansiktet hans …

Om kvelden kom naboene på besøk til oss, de har en liten jente, de hadde knyttet på henne en liten mørkeblå hårsløyfe. Han tok henne på fanget, trykket henne inntil seg og gråt, tårene rant og rant. Fordi de hadde drept der nede. Han også … Dette var noe jeg skjønte først senere.

På grensen hadde tollerne «ribbet» ham for importerte badebukser. Amerikanske. Forbudt … Slik at han ankom uten undertøy. Han hadde med seg en morgenkåpe til meg, jeg fylte førti det året, men morgenkåpen ble beslaglagt. Han hadde med seg et sjal til bestemor – det ble også beslaglagt. Han hadde bare med seg blomster. Gladioler. Men det var ingen glede i ansiktet hans.

Når han sto opp om morgenen, var han ennå normal: «Mamma! Mamma!» Mot kveld ble ansiktet mørkt, øynene tunge … Jeg kan ikke beskrive det for Dem … Til å begynne med drakk han ikke en dråpe … Han satt og så i veggen. Han rev seg løs fra sofaen og gikk for å hente jakken …

Jeg stilte meg i døråpningen:

– Hvor skal du, Valjusjka?

Han kastet et blikk på meg som om jeg var luft. Og gikk.

Jeg kom sent tilbake fra jobben, fabrikken ligger langt borte, jeg hadde kveldsskift, jeg ringte på døren, men han åpnet ikke. Han kjente ikke igjen stemmen min. Det er så merkelig, vel, én ting er at han ikke kjente igjen stemmene til vennene sine, men min! Og særlig med «Valjusjka» – det var bare jeg som kalte ham det. Det var som om han hele tiden ventet på noen og var redd. Jeg kjøpte en ny skjorte til ham og skulle prøve den på ham, da så jeg at han hadde kutt på håndleddene.

– Hva er det der?

– Bare noen småskrammer, mamma.

Senere fikk jeg vite det. Etter rettssaken … På befalsskolen hadde han forsøkt å kutte blodårene … På en demonstrasjonsøvelse hadde han vært radiooperatør og hadde ikke rukket å kaste walkietalkien mot et tre og ikke lagt seg ned i tide, og sersjanten hadde tvunget ham til å grave ut femti bøtter fra latrinen og bære dem frem foran geleddet. Han begynte å bære og besvimte. På sykehuset stilte de diagnosen: lett nervesjokk. Den natten forsøkte han å kutte blodårene. Den andre gangen var i Afghanistan … Før de skulle ut på et raid, ble det sjekket: Walkietalkien virket ikke. Det var forsvunnet noen deler som var mangelvare, en av deres egne hadde knabbet dem … Hvem? Sjefen beskyldte ham for feighet, som om det var han som hadde gjemt bort delene for å slippe å gå sammen med alle de andre. Men der nede stjal alle fra hverandre, de demonterte biler og tok reservedelene med til dukanene – salgsbodene – og solgte dem. Kjøpte narkotika … Narkotika og sigaretter. Mat. De var alltid sultne.

På fjernsynet gikk et program om Edith Piaf, vi så på det sammen.

– Mamma, spurte han meg. – Vet du hva narkotika er?

– Nei, løy jeg for ham, men holdt samtidig øye med ham: Kanskje han røykte selv?

Det var ingen spor. Men der nede brukte de narkotika – det vet jeg.

– Hvordan var det der nede i Afghanistan? spurte jeg ham en gang.

– Ti stille, mamma!

Etter at han hadde reist hjemmefra, leste jeg om igjen hans afghanske brev, jeg ville komme til bunns, prøve å forstå hva det var med ham. Jeg fant ikke noe spesielt i dem, han skrev at han lengtet etter grønt gress, ba bestemor la seg fotografere ute i snøen og sende ham bildet. Men jeg så jo, jeg følte, at det var noe som skjedde med ham. Det var et annet menneske de sendte hjem til meg … Det var ikke min sønn. Men det var jeg selv som hadde sendt ham i det militære, han hadde fått utsettelse. Jeg ville at det skulle bli mann av ham. Jeg forsøkte å overbevise ham og meg selv om at det militære ville gjøre ham bedre og sterkere. Jeg sendte ham til Afghanistan med en gitar, arrangerte en flott avskjedsfest for ham. Han inviterte vennene sine, noen jenter … Jeg husker at jeg kjøpte ti bløtkaker.

Bare én gang begynte han å snakke om Afghanistan. Mot kveld … Han kom ut på kjøkkenet, der jeg holdt på å tilberede en kanin. En bolle full av blod. Han dyppet fingrene i dette blodet og så på det. Gransket det. Og sa til seg selv:

– De kom med en venn som hadde fått magen skutt i stykker … Han ba om at jeg skulle skyte ham … Og jeg skjøt ham …

Blod på fingrene … Fra kaninkjøtt, det er ferskt blod … Med disse fingrene grep han en sigarett og gikk ut på balkongen. Ikke ett ord mer til meg den kvelden.

Jeg gikk til legene. Gi meg sønnen min tilbake! Redd ham! Jeg fortalte alt … De sjekket ham, undersøkte ham, men bortsett fra en radikulitt fant de ingenting hos ham.

En gang da jeg kom hjem, satt det fire ukjente karer rundt bordet.

– Mamma, de er fra Afghanistan. Jeg fant dem på jernbanestasjonen. De har ikke noe sted å sove.

– Jeg skal straks bake en søt pirog til dere. På et blunk.

Av en eller annen grunn ble jeg glad.

De bodde hos oss en uke. Jeg tellet ikke, men jeg tror de drakk opp tre kasser med vodka. Hver kveld møtte jeg fem ukjente mennesker hjemme. Den femte var min sønn … Jeg ville ikke høre på samtalene deres, for jeg var redd. Men i samme hus … Jeg kunne ikke unngå å høre hva de snakket om … De fortalte at når de satt i bakhold i to uker, fikk de stimulerende midler for at de skulle bli modigere. Men alt dette holdes hemmelig. Hva slags våpen det er best å drepe med … På hvilken avstand … Senere kom jeg på dette, da alt skjedde … Senere begynte jeg å tenke og minnes helt febrilsk. Men før det var det bare frykt: «Oi», sa jeg til meg selv, «de er gærne alle sammen. Alle er unormale.»

Om natten … før den dagen … da han drepte … hadde jeg en drøm om at jeg ventet på sønnen min, han var ikke der. Og så kom de til meg med ham … Det var de fire «afghanerne». Og slengte ham ned på det skitne sementgulvet. De skjønner, her i huset er det sementgulv … På kjøkkenet vårt … Gulv som i et fengsel.

På den tiden hadde han allerede begynt på forberedende studier på den radiotekniske høyskolen. Han hadde skrevet et godt essay og var lykkelig over at alt gikk bra med ham. Jeg hadde faktisk begynt å tenke at han ville falle til ro. Ville studere. Gifte seg. Men så kom kvelden … Jeg var redd for kvelden … Han satt der og stirret sløvt på veggen. Han sovnet i lenestolen … Jeg ville kaste meg over ham, dekke ham med min egen kropp og ikke la ham gå noe sted. Men nå drømmer jeg om sønnen min: Han er liten og ber om noe å spise … Han er alltid sulten. Rekker hendene frem … I drømme ser jeg ham alltid som liten og ydmyket. Men i virkeligheten?! Annenhver måned er det besøk. Fire timers samtale gjennom en glassrute …

Det er to møter i året da jeg iallfall får lov til å ta med mat til ham. Og dette hundeglammet … Jeg drømmer om dette hundeglammet. Det jager meg vekk fra alle steder.

Det var en mann som begynte å oppvarte meg … Han kom med blomster … Da han kom med blomstene, begynte jeg å rope: «Hold deg unna meg – jeg er mor til en morder!» Den første tiden var jeg redd for å møte noen kjente, på badet dekket jeg meg til og ventet på at veggene skulle rase ned over meg. Jeg tenkte at alle kjente meg igjen på gaten, pekte, hvisket: «Husker dere, den uhyggelige hendelsen … Det var hennes sønn som drepte. Delte et menneske opp i fire. Det afghanske håndlaget …» Jeg gikk bare ut om natten, studerte alle nattfuglene. Kjente dem igjen på lydene.

Det var etterforskning … Den varte noen måneder … Han tiet. Jeg reiste til Moskva til militærsykehuset Burdenko. Der fant jeg karer som hadde tjenestegjort i spesialtroppene, sånn som han. Jeg snakket åpent med dem …

– Gutter, hva kunne min sønn drepe et menneske for?

– Det må ha vært noe.

Jeg måtte overbevise meg selv om at han kunne ha gjort dette … Drept … Jeg holdt på lenge med å spørre dem ut og skjønte: Han kunne det! Jeg spurte om døden … Nei, ikke om døden, men om drap. Men denne samtalen fremkalte ikke spesielle følelser hos dem, slike følelser som et hvilket som helst drap vanligvis fremkaller hos et normalt menneske som ikke har sett blod. De snakket om krigen som en jobb hvor man var tvunget til å drepe. Senere møtte jeg karer som også hadde vært i Afghanistan, og da det var jordskjelv i Armenia, hadde de dratt dit med hjelpeavdelinger. Det interesserte meg, jeg hadde hengt meg opp i dette: Hadde de vært redde? Hva hadde de følt ved synet av døden? Nei, de hadde ikke vært redde for noe, selv medlidenhetsfølelsen deres var blitt sløvet. Istykkerrevne … flatklemte … hodeskaller, knokler … Hele skoler som var begravd under jord … Klasser … Slik barna hadde sittet i timen, slik var de forsvunnet under jorden. Men det de mintes og fortalte om, var noe annet: hvilke rike vinlagre de hadde gravd frem, hvilken konjakk, hvilken vin de hadde drukket. De fleipet: La det bare skje et nytt skjelv et eller annet sted. Men på et varmt sted, hvor det vokser druer og de lager god vin … Er dette friske mennesker? Har de en normal psyke?

«Jeg hater ham også som død.» Dette skrev han nylig til meg. Etter fem år … Hva var det som skjedde der nede? Han tier. Jeg vet bare at den karen, han het Jura, skrøt av at han hadde tjent mange «sjekker» – militære verdikuponger – i Afghanistan. Men etterpå viste det seg at han hadde tjenestegjort i Etiopia, som fenrik. Han hadde løyet om Afghanistan …

I retten var det bare advokaten som sa at vi dømte en syk mann. På anklagebenken satt ikke en forbryter, men en syk mann. Han måtte få behandling. Men den gang, det er syv år siden, den gang eksisterte ennå ikke sannheten om Afghanistan. Alle ble kalt helter. Internasjonalist-soldater. Men min sønn var en morder … Fordi han gjorde her det som de gjorde der nede. For det fikk de medaljer og ordener … Men hvorfor var han den eneste som ble dømt? De dømte ikke dem som sendte ham dit. Som lærte ham å drepe! Det var ikke jeg som lærte ham det … (Hun mister selvkontrollen og skriker.)

Han drepte et menneske med min kjøkkenøks … Men om morgenen kom han tilbake med den og la den i skapet. Som en vanlig skje eller gaffel …

Jeg misunner en mor som har en sønn som er kommet tilbake uten begge bein … La gå at han hater henne når han har drukket seg full. Hater hele verden … La gå at han kaster seg over henne som et villdyr. Hun kjøper prostituerte til ham for at han ikke skal gå fra vettet … Én gang ble hun selv elskerinnen hans, fordi han klatret ut på balkongen og ville kaste seg ut fra tiende etasje. Jeg hadde gått med på alt … Jeg misunner alle mødre, selv dem som har sønner som ligger i graven. Jeg skulle ha sittet ved graven og vært lykkelig. Jeg skulle ha kommet med blomster.

Hører De hundeglammet? Hundene løper etter meg. Jeg hører dem …

En mor

Fra notisbøkene

(I KRIGEN)

Juni 1986

Jeg vil ikke skrive om krigen mer … Leve på nytt midt i «forsvinningens filosofi» istedenfor i «livets filosofi». Samle uendelige erfaringer fra en ikke-eksistens. Da jeg var ferdig med Krigen har intet kvinnelig ansikt, hadde jeg lenge problemer med å se at det rant blod fra nesen på et barn som hadde slått seg, på ferie flyktet jeg fra fiskere som lystig slengte fisk fra fjerne havdyp opp på strandsanden, jeg ble kvalm av å se de stivnede, utstående øynene. Enhver har sitt eget forråd av krefter for å beskytte seg mot smerte – fysisk og psykisk, mitt var fullstendig uttømt. Jeg kunne bli fortvilet over hylet fra en katt som var skadet av en bil, jeg vendte ansiktet bort fra en meitemark som var tråkket på. En frosk som var tørket ut på veien … Jeg har ofte tenkt at dyr, fugler og fisker også har rett til sin lidelseshistorie. Den vil en gang bli skrevet.

Og plutselig! Hvis det kan kalles plutselig. Det var i krigens syvende år … Men vi visste ikke noe om den, bortsett fra heroiske tv-reportasjer. Fra tid til annen ble vi vekket opp av sinkkistene som kom langveisfra og ikke fikk plass i «Khrusjtsjov-husenes» knøttsmå leiligheter. Det lød sørgesalutter – og så var det stille igjen. Vår mytologiske mentalitet er urokkelig – vi er rettferdige og mektige. Og vi har alltid rett. Det siste gjenskinn av verdensrevolusjonens ideer er i ferd med å slukne … Ingen merker at det allerede brenner hjemme. Vårt eget hus har tatt fyr. Gorbatsjovs perestrojka har begynt. Vi lengter etter et nytt liv. Hva venter oss i tiden fremover? Hva vil vi være i stand til etter så mange år med kunstig letargisk søvn? Mens guttene våre mister livet et sted langt borte, uvisst for hva …

Hva snakker de om rundt meg? Hva skriver de om? Om våre internasjonale forpliktelser og geopolitikk, om våre stormaktsinteresser og sørlige grenser. Og dette tror folk på. De tror på det! Mødre, som nylig gråt i fortvilelse over de tause jernkassene deres sønner ble sendt hjem i, opptrer på skoler og krigsmuseer med oppfordring til andre gutter om «å oppfylle sin plikt overfor Fedrelandet». Sensuren følger oppmerksomt med på at det i krigsreportasjene ikke nevnes noe om våre døde soldater, de forsikrer oss at «en begrenset kontingent» sovjetiske tropper hjelper broderfolket med å bygge broer, veier, skoler, kjøre ut gjødsel og mel til kisjlakene, de afghanske landsbyene, og sovjetiske leger hjelper afghanske kvinner når de skal føde. Hjemvendte soldater tar med seg gitar til skolene for å synge om det de burde skrike om.

Det var en jeg snakket lenge med … Jeg ville høre om valgets kval – skulle man skyte eller ikke skyte? Men for ham var dette liksom ikke noe dramatisk. Hva var bra? Hva var dårlig? Var det bra å drepe «i sosialismens navn»? For disse guttene ble moralens grenser trukket opp av en militær ordre. Riktignok snakket de forsiktigere om døden enn vi gjør. Her kom det straks frem en avstand mellom oss.

Hvordan kan man samtidig oppleve historien og skrive om den? Man kan jo ikke ta en hvilken som helst bit av livet, hele den eksistensielle «skitten», i nakken og trekke den inn i en bok. Inn i historien. Man må «knekke tiden» og «fange ånden».

«Den virkelige sorg har tjue skygger.» (W. Shakespeare: Richard II)

… På det halvtomme venterommet på en busstasjon satt en offiser med en reisekoffert, ved siden av ham satt en mager guttunge, snauklippet på soldatvis, og gravde med en gaffel i en boks med tørket fiken. Noen bondekoner satte seg troskyldig bort til dem og spurte: Hvor, hvorfor, hvem? Offiseren var på vei hjem med en soldat som hadde mistet forstanden: «Helt fra Kabul har han gravd med alt han får i hendene: en spade, en gaffel, en pinne, en kulepenn.» Gutten så opp: «Vi må gjemme oss … Jeg graver en skyttergrav … Jeg klarer det fort. Vi pleide å kalle dem massegraver. Jeg graver en stor skyttergrav for dere alle …»

Det var første gang jeg så pupiller på størrelse med øyne …

Jeg står på byens kirkegård … Rundt meg er det hundrevis av mennesker. I midten står ni kister sydd inn i rød sirs. Militære holder taler. En general har tatt ordet … Svartkledde kvinner gråter. Folk tier. Bare en liten jente med små fletter hulker over kisten: «Pappa! Pa-a-potsjka!! Hvor er du? Du lovet å ha med en dukke til meg. En pen dukke! Jeg har tegnet et helt album med hus og blomster … Jeg venter på deg …» En ung offiser tar jenta i armene og bærer henne bort til en svart Volga. Men vi hører lenge etterpå: «Pappa! Pa-a-a-potsjka … Elskede pa-a-potsjka …»

Jeg vil ikke tie … Og jeg klarer ikke å skrive mer om krig.

September 1988

5. september

Tasjkent. På flyplassen er det lummert, det lukter meloner, det er ingen flyplass, men en melon- og gresskaråker. Klokken er to om natten. Fryktløst dukker tjukke, halvville katter ned under drosjene, det sies de er afghanske. Blant solbrune feriegjester, blant kasser og kurver med frukt, humper pur unge soldater rundt på krykker. Ingen legger merke til dem, folk har allerede vent seg til dem. De sover og spiser her på gulvet, på gamle aviser og tidsskrifter, i ukevis har de prøvd å få kjøpt billetter til Saratov, Kazan, Novosibirsk, Kiev … Hvor er de blitt lemlestet? Hva forsvarte de der? Det er ingen interessert i. Bare en liten gutt stirrer ufravendt på dem med vidåpne øyne, og en full tiggerkjerring har gått bort til en soldat:

– Kom hit … Jeg synes synd på deg …

Han vifter henne bort med krykken. Men hun blir ikke fornærmet, bare tilføyer noe trist og kvinnelig.

Ved siden av meg sitter det offiserer. De snakker om hvor dårlige våre sovjetiske proteser er. Om tyfoidfeber, kolera, malaria og hepatitt. Om at det i de første krigsårene hverken fantes brønner eller kjøkken eller bad, det var ikke engang noe å vaske opp med. De snakker videre om hvem som kom hjem med hva: Én har en videospiller, en annen en båndopptaker: Sharp eller Sony. Jeg glemmer ikke hvordan de tittet på vakre kvinner i utringede kjoler, på vei hjem fra ferie …

Vi venter lenge på militærflyet til Kabul. Det sies at de først laster inn utstyr, så mennesker. Det er cirka hundre som venter. Alle er militære. Overraskende mange kvinner.

Utdrag fra samtalene:

– Jeg mister hørselen. Det første jeg ikke hørte, var fuglene som sang høyt oppe i luften. Det er en følge av en kvestelse i hodet … Gulspurven, for eksempel, hører jeg ikke ordentlig. Jeg har tatt den opp på lydbånd og setter på full styrke …

– Først skyter du, og så finner du ut hvem det var – en kvinne eller et barn? Alle har sitt mareritt …

– Et esel legger seg ned under beskytning, når skytingen er over, spretter det opp igjen.

– Hvordan vi blir sett på hjemme i Unionen? Som prostituerte? Dette vet vi jo. Om jeg bare kunne tjene penger til en andelsleilighet. Og mennene? Hva med dem? Alle drikker.

– Generalen snakket om internasjonale forpliktelser, om forsvaret av grensene i sør. Han ble faktisk rørt: «Ta med sukkertøy til dem. Det er jo barn. Den beste gaven er drops.»

– Offiseren var ung. Da han fikk vite at de hadde kuttet av ham det ene beinet, begynte han å gråte. Ansiktet var som på en jente – rødmusset og hvitt. Jeg var redd for døde i begynnelsen, særlig hvis de var uten bein eller uten armer. Men senere vente jeg meg til det …

– De tar deg til fange. Kutter av deg armer og bein og strammer til med turnikeer, slik at du ikke dør av blodtap. Og i en slik tilstand forlater de deg, og våre folk plukker opp stumpene. De vil helst dø, men blir behandlet med tvang. Etter sykehuset ønsker de ikke å vende hjem.

– I tollen så de den tomme reisevesken min: «Hva har du med deg?» «Ingenting.» «Ingenting?» De trodde det ikke. De tvang meg til å kle av meg til undertøyet. Alle har med seg to–tre kofferter.

På flyet fikk jeg plass like ved et pansret personellkjøretøy. Heldigvis var majoren ved siden av meg edru, alle de andre rundt oss var fulle. I nærheten lå noen og sov på en byste av Marx (portretter og byster av sosialistiske ledere hadde de stablet opp uten innpakning), de fraktet ikke bare våpen, men også pakker med alt som trengs til sovjetiske ritualer. Der lå røde flagg, røde bånd …

Det uler i en sirene …

– Våkn opp. Ellers går dere glipp av himmeriket. Vi er allerede over Kabul.

Vi gjør klar til landing.

… Kanondrønn. Patruljer med maskingevær og skuddsikre vester krever å få se passerseddel.

Jeg ville ikke skrive om krig mer. Men nå er jeg i en virkelig krig. Overalt er det krigsfolk og krigsgjenstander. Krigstid.

12. september

Det er noe umoralsk i å granske andre menneskers mot og vilje til å ta en risiko. I går da vi gikk til frokost i kantina, hilste vi på en vaktpost. En halvtime senere ble han drept av en minesplint som tilfeldigvis havnet i garnisonen. Hele dagen forsøkte jeg å huske ansiktet til denne gutten …

Her blir journalister kalt eventyrfortellere. Forfattere også. I vår forfattergruppe er det bare menn. De er ivrige etter å komme til fjerne grensestasjoner, de ønsker å dra i kamp. Jeg spør en av dem:

– Hvorfor?

– Jeg synes det er interessant. Da kan jeg si: Jeg var i Salang-passet. Og jeg får skyte.

Jeg kan ikke kvitte meg med følelsen av at krig er et produkt av mannens natur, som i mangt er ubegripelig for meg. Men krigens hverdag er storslagen. Som det heter hos Apollinaire: «Å, Gud, hvor krigen er vakker.»

I krig er alt annerledes: både du selv og naturen og dine egne tanker. Her forsto jeg at mennesketanken kan være svært grusom.

Jeg spør og lytter overalt: i soldatkasernen, i kantina, på fotballbanen, på dansekvelder – steder som ellers er knyttet til et fredelig liv:

– Jeg skjøt fra kloss hold og fikk se en menneskeskalle gå i tusen knas. Jeg tenkte: «Den første.» Etter en kamp ligger det sårede og drepte der. Alle tier … Her nede drømmer jeg om trikker. At jeg kjører hjem med trikken … Mitt yndlingsminne: Mamma baker piroger. I huset lukter det søt deig …

– Du er venner med en kjekk kar … Men så får du se tarmene hans ligge utover steinene. Du begynner å ta hevn.

– Vi ligger og venter på en karavane. To–tre dager i bakhold. Vi ligger i den varme sanden, vi pisser på oss. Mot slutten av tredje dag blir du satanisk. Og full av hat fyrer du av den første skuddserien. Etter skytingen, da alt er over, oppdager vi at karavanen hadde fraktet bananer og syltetøy. Vi spiser oss mette på søtsaker for resten av livet …

– Vi tok til fange noen «ånder» (afghanske geriljasoldater) … Vi forhørte dem: «Hvor er de militære lagrene?» De tiet. Vi tok med oss to av dem opp i et helikopter: «Hvor? Vis oss!» De tiet. Vi slengte en av dem ut på klippene …

– Å elske i krig og etter krig er ikke det samme … I krig er alt som for første gang …

– Rakettsystemet «Hagl» skyter … Granatene flyr … Men over alt dette står det: Leve! Leve! Leve! Men du vet ingenting og vil ikke vite noe om lidelsene på den andre siden. Leve – det er det hele. Leve!

Å skrive (fortelle) hele sannheten om seg selv er, ifølge Pusjkin, en fysisk umulighet.

I krig blir mennesket reddet av at bevisstheten forstyrres og forsvinner. Men døden rundt omkring er meningsløs og tilfeldig. Uten høyere mening.

… På en stridsvogn med rød maling: «Vi skal hevne Malkin.»

Midt på gaten sto en ung afghansk jente på kne foran sitt drepte barn og skrek. Slik skriker antagelig bare sårede villdyr.

Vi kjørte forbi utslettede kisjlaker, som lignet på oppløyde jorder. De døde leirrestene av noe som nylig hadde vært en menneskebolig, var mer skremmende enn mørket, som noen kunne skyte fra.

På et sykehus la jeg en teddybjørn på senga til en afghansk gutt. Han tok bamsen med tennene og lekte med den mens han smilte, han manglet begge armene. «Det var dine russere som skjøt ham.» Morens ord ble oversatt for meg. «Men har du barn selv? Gutt eller jente?» Jeg skjønte ikke riktig hva det lå mest av i ordene hennes – forferdelse eller tilgivelse?

De forteller hvor grusomt mujahedinene behandler våre soldater som de har tatt til fange. Det ligner på middelalderen. Her har de faktisk en annen tidsregning, kalenderne viser det fjortende århundre.

I Lermontovs Vår tids helt sier Maksimytsj, da han vurderer handlingene til fjellbonden som har skåret halsen over på faren til Bela: «Ifølge deres skikk og bruk hadde han selvfølgelig helt rett» – selv om det fra en russers synspunkt var en bestialsk handling. Forfatteren har oppfanget dette forbausende russiske særtrekket: evnen til å stille seg på ståstedet til et annet folkeslag og se ting også «ifølge deres skikk og bruk».

Men nå …

17. september

Fra dag til dag ser jeg hvordan mennesket glir nedover. Og sjelden oppover.

Hos Dostojevskij bemerker Ivan Karamasov: «Et dyr kan aldri være så grusomt som et menneske, så artistisk, så kunstnerisk grusomt.»

Ja, jeg har mistanke om at vi ikke vil høre om dette, ikke vil vite om dette. Men i en hvilken som helst krig, uavhengig av hvem som fører den og i hvilket navn – Julius Cæsar eller Josef Stalin – så dreper folk hverandre. Det er drap, men det er ikke god tone hos oss å spekulere på dette, av en eller annen grunn snakker vi i skolen faktisk ikke om patriotisk, men om krigspatriotisk oppdragelse. Men hvorfor blir jeg så forundret? Alt er forståelig – krigssosialisme, krigsland, krigsmentalitet.

Man kan ikke prøve et menneske slik. Et menneske holder ikke ut slike prøvelser. I medisinen kalles dette «viviseksjon». Eksperiment på noe levende.

Om kvelden satte de på kassettspilleren i soldatkasernen vis-à-vis hotellet. Jeg hørte også på «afghanske» sanger. Barnslige, uferdige stemmer sang hest til Vysotskij: «Sola falt ned på kisjlaken som en kjempestor bombe», «Jeg trenger ikke ære. Får vi leve, er det belønning nok», «Hvorfor dreper vi? Hvorfor dreper de oss?», «Nå har jeg allerede begynt å glemme ansiktene», «Afghanistan, du er mer enn vår plikt. Du er vårt univers», «Som store fugler humper de enbeinte ved havet», «Den døde tilhører ingen mer. Det er ikke lenger hat i ansiktet hans».

Om natten hadde jeg en drøm: Soldatene våre drar tilbake til Sovjet, jeg er med og følger dem. Jeg går bort til en gutt, han er uten tunge, stum. Etter fangenskap. Under uniformsjakken stikker sykehuspysjamasen frem. Jeg spør ham om noe, men han skriver bare navnet sitt: «Vanetsjka … Vanetsjka …» Jeg skjelner navnet hans så tydelig – Vanetsjka … I ansiktet ligner han på unggutten jeg snakket med om formiddagen, han gjentok hele tiden: «Mamma venter på meg hjemme.»

Vi kjørte gjennom de utdødde gatene i Kabul, forbi kjente plakater i sentrum av byen: «Kommunismen – en lysende framtid», «Kabul – fredens by», «Folket og partiet er ett». Våre plakater, trykt på våre trykkerier. Vår Lenin står her med hånden i været …

Jeg ble kjent med noen filmfotografer fra Moskva.

De holdt på å filme lastingen av et transportfly av typen «svart tulipan». Uten å løfte blikket fortalte de at de kledde de døde i gamle militæruniformer fra førtiårene, fortsatt med ridebukser, av og til la de dem ned uten å kle på dem, det hendte at det ikke var nok av disse uniformene heller. Gamle planker, rustne spikere … «Nå har de kjørt nye døde til kjølelageret. Det lukter litt som bedervet villsvin.»

Hvem vil tro meg hvis jeg skriver om dette?

20. september

Jeg har sett en kamp …

Tre soldater ble drept … Om kvelden spiste alle kveldsmat, det ble ikke snakket om kampen og de døde, selv om de lå et sted i nærheten.

Det er en menneskerett å ikke drepe. Ikke lære å drepe. Den er ikke nedtegnet i en eneste grunnlov.

Krig er en verden, ikke en hendelse … Alt her er annerledes – både landskapet og mennesket og ordene. Man husker teaterdelen av krigen: En stridsvogn gjør en U-sving, kommandoer lyder … Kulenes lysende baner i mørket …

Å tenke på døden er som å tenke på fremtiden. Noe skjer med tiden, når man tenker på døden og ser den. Ved siden av dødsfrykten ligger dødens tiltrekningskraft …

Man behøver ikke å finne på noe. Bruddstykker av de store bøkene ligger overalt. I hver og en av oss.

I fortellingene overrasker (ofte!) den aggressive naiviteten til guttene våre. For kort tid siden var de sovjetiske tiendeklassinger. Men jeg ønsker å oppnå en dialog mellom et menneske og mennesket i dem selv.

Men allikevel? På hvilket språk snakker vi med oss selv, med andre? Jeg liker dagligtalens språk, det er ikke belastet med noe, det er satt på frifot. Alt leker og feirer: syntaksen, intonasjonen, betoningen og følelsene blir nøyaktig gjenskapt. Jeg utforsker følelsene, ikke hendelsene. Hvordan våre følelser utvikler seg, ikke hendelsene. Kanskje ligner det jeg gjør på arbeidet til en historiker, men jeg er det sporløses historiker. Hva skjer med de store hendelsene? De flytter inn i historien, men de små, de som er viktigst for det lille mennesket, forsvinner sporløst. I dag var det en gutt (på grunn av sin skjørhet og sitt sykelige utseende lignet han lite på en soldat) som fortalte hvor uvant og samtidig opphissende det var å drepe sammen med andre. Og hvor forferdelig det var å skyte mennesker.

Vil dette virkelig bli stående i historien? Med fortvilelse driver jeg (i bok etter bok) med det samme arbeidet – jeg forminsker historien ned til mennesket.

Jeg har tenkt på hvor umulig det er å skrive en bok om krigen mens det er krig. Det som hindrer meg, er medfølelse, hat, fysisk smerte, vennskap … Og etter et brev hjemmefra får man slik lyst til å leve … De forteller at når de dreper, forsøker de å la være å se selv en kamel i øynene. Her finnes ikke ateister. Og alle er overtroiske.

Jeg blir bebreidet (særlig av offiserene, sjeldnere av soldatene) for at jeg selv ikke har skutt eller er blitt siktet på – hvordan skal jeg kunne skrive om krigen? Men kanskje er det bare bra at jeg ikke har skutt?

Hvor er det mennesket som lider ved selve tanken på krig? Jeg finner det ikke. Men i går lå det en død ukjent fugl utenfor staben. Og merkelig nok … De militære gikk bort til den og forsøkte å gjette hva slags fugl det var. De syntes synd på den.

Det finnes en slags inspirasjon i de døde ansiktene … Jeg kan ikke på noe vis venne meg til vanviddet ved krigens hverdag – vann, sigaretter, brød … Særlig når vi drar ut av garnisonen og stiger opp i fjellene. Der er mennesket på tomannshånd med naturen og tilfeldighetene. Flyr en kule forbi eller ikke? Hvem skyter først – du eller han? Der begynner du å se et menneske fra naturens, ikke samfunnets side.

Men i Sovjetunionen viser de på fjernsyn hvordan man planter vennskapsalleer, som ingen av oss hverken har sett eller plantet her …

I De besatte skriver Dostojevskij: «Et menneske og et menneskes overbevisninger, det er visst to forskjellige ting … Vi har alle skyld … tenk om alle kunne forstå det!» Og han har også den tanken at menneskeheten vet mer, langt mer, om seg selv enn den har rukket å feste på papiret i litteraturen og i vitenskapen. Han sa at dette ikke var hans tanke, men Vladimir Solovjovs.

Hvis jeg ikke hadde lest Dostojevskij, ville jeg ha vært enda mer fortvilet …

21. september

Et sted langt borte er rakettsystemet «Hagl» i virksomhet. Det er uhyggelig selv på avstand.

Etter de store krigene i det 20. århundre og massedødsfallene trengs det andre etiske og metafysiske holdninger for å skrive om nåtidens (små) kriger, slike som Afghanistan-krigen. Det må kreves det lille, det personlige og det spesielle. Ett menneske. Den eneste for noen. Ikke hvordan staten forholder seg til ham, men hvem han er for moren, for kona. For barnet. Hvordan skal vi få tilbake normalt syn?

Jeg er også interessert i kroppen, menneskekroppen som en forbindelse mellom naturen og historien, mellom dyret og talen. Alle fysiske detaljer er viktige: Hvordan forandrer blod seg i sola, et menneske før det går bort … Livet er utrolig kunstnerisk i seg selv, og, hvor grusomt det enn lyder, spesielt kunstnerisk er den menneskelige lidelse. Kunstens mørke side. I går så jeg for eksempel hvordan de samlet sammen biter av karer som var sprengt i luften av en stridsvognmine. Jeg kunne ha latt være å gå og se, men jeg gikk for å kunne skrive. Nå skriver jeg …

Men allikevel: Måtte jeg gå? Jeg hørte hvordan offiserene smålo bak ryggen min: «Frøkna blir nok skremt», sa de. Jeg gikk, og det var ikke noe heroisk i det, for jeg besvimte der. Kanskje av heten, kanskje av sjokket. Jeg vil være ærlig.

23. september

Jeg gikk opp med helikopter … Ovenfra så jeg hundrevis av forhåndslagrede sinkkister, som skinte vakkert og skremmende i sola …

Du støter på noe lignende og får straks tanken: Litteraturen kveles i sine begrensninger … Med kopiering og fakta kan man bare uttrykke det man har sett med øyet, men hvem trenger en nøyaktig beretning om det som skjer? Det trengs noe annet … Øyeblikk godt bevart i erindringen, revet ut av livet …

25. september

Jeg vender tilbake herfra som et fritt menneske … Jeg var ikke det før jeg fikk se det vi gjør her. Det var forferdelig og ensomt. Jeg vender tilbake og vil aldri mer gå på noe krigsmuseum …

***

Jeg nevner ikke de virkelige navnene i boken. Noen ba meg om hemmelig skriftemål, andre ville glemme alt. Glemme det som Tolstoj skrev om – at «mennesket er ustadig». Alt finnes i mennesket.

Men i dagboken har jeg bevart navnene. Kanskje vil mine helter en gang ønske å bli kjent:

Sergej Amirkhanjan, kaptein; Vladimir Agapov, seniorløytnant, troppssjef; Tatjana Belozerskikh, funksjonær; Viktorija Vladimirovna Bartasjevitsj, mor til avdøde menig Jurij Bartasjevitsj; Dmitrij Babkin, menig, kanonretter; Sajja Jemeljanovna Babuk, mor til avdøde sykepleier Svetlana Babuk; Olimpiada Romanovna Baukova, mor til avdøde menig Aleksander Baukov; Taisija Nikolajevna Bogusj, mor til avdøde menig Viktor Bogusj; Viktorija Semjonovna Valovitsj, mor til avdøde seniorløytnant Valerij Valovitsj; Tatjana Gajsenko, sykepleier; Vadim Glusjkov, seniorløytnant, tolk; Gennadij Gubanov, kaptein, flyver; Inna Sergejevna Galovneva, mor til avdøde seniorløytnant Jurij Galovnev; Anatolij Devjetjarov, major, propagandist i et artilleriregiment; Denis L., menig granatkaster; Tamara Dovnar, kone til avdøde seniorløytnant Pjotr Donar; Jekaterina Nikititsjna Platitsyna, mor til avdøde major Aleksander Platitsyn; Vladimir Jerokhovets, menig granatkaster; Sofja Grigorjevna Zjuravljova, mor til avdøde menig Aleksander Zjuravljov; Natalja Zjestovskaja, sykepleier; Marija Onufrijevna Zilfigarova, mor til avdøde menig Oleg Zilfigarov; Vadim Ivanov, seniorløytnant, sjef for en ingeniørtropp; Galina Fjodorovna Iltsjenko, mor til avdøde menig Aleksander Iltsjenko; Jevgenij Krasnik, menig, motorisert infanterist; Konstantin M., militær rådgiver; Jevgenij Kotelnikov, stabssersjant, sanitetsinstruktør i et oppklaringskompani; Aleksander Kostakov, menig, sambandsmann; Aleksander Kuvsjinnikov, seniorløytnant, sjef for en bombekastertropp; Nadezjda Sergejevna Kozlova, mor til avdøde menig Andrej Kozlov; Marina Kiseljova, funksjonær; Taras Ketsmur, menig; Pjotr Kurbanov, major, sjef for et berginfanterikompani; Vasilij Kubik, fenrik; Oleg Leljusjenko, menig, granatkaster; Aleksander Leletko, menig; Sergej Loskutov, militærkirurg; Valerij Lisitsjenok, sersjant i sambandet; Aleksander Lavrov, menig; Vera Lysenko, funksjonær; Artur Metlitskij, menig, oppklaringsmann; Jevgenij Stepanovitsj Mukhortov, major, bataljonssjef, og hans sønn Andrej Mukhortov, fenrik; Lidija Jefimovna Mankevitsj, mor til avdøde sersjant Dmitrij Mankevitsj; Galina Mljavaja, kone til avdøde kaptein Stepan Mljavyj; Vladimir Mikholap, menig, bombekaster; Maksim Medvedev, menig, flykontrollør; Aleksander Nikolajenko, kaptein, sjef for en helikopterving; Oleg L., helikopterfører; Natalja Orlova, funksjonær; Galina Pavlova, sykepleier; Vladimir Pankratov, menig, oppklaringsmann; Vitalij Ruzjentsev, menig, sjåfør; Sergej Rusak, menig, stridsvognssoldat; Mikhail Sirotin, seniorløytnant, flyver; Aleksander Sukhorukov, seniorløytnant, sjef for en berginfanteritropp; Timofej Smirnov, sersjant, artillerist; Valentina Kirillovna Sanko, mor til avdøde menig Valentin Sanko; Nina Ivanovna Sidelnikova, mor; Vladimir Simanin, oberstløytnant; Tomas M., sersjant, sjef for en infanteritropp; Leonid Ivanovitsj Tatartsjenko, far til avdøde menig Igor Tatartsjenko; Vadim Trubin, sersjant i spesialtroppene; Vladimir Ulanov, kaptein; Tamara Fadejeva, lege og bakteriolog; Ljudmila Kharitontsjik, kone til avdøde seniorløytnant Jurij Kharitontsjik; Anna Khakas, funksjonær; Valerij Khudjakov, major; Valentina Jakovleva, fenrik, sjef for en hemmelig avdeling …