Cecilia Gaathe bor på Perlen pensjonat sammen med faren sin, Alan W. Gaathe, som eier og driver stedet. Moren, Iselin Gaathe druknet på mystisk vis i Skutebukta forrige sommer.

Leo Bast har nettopp flyttet til Skutebukta. Han bor i den private delen av pensjonatet sammen med moren sin, Rebekka, som er nyansatt i stillingen som hotellsjef. Foreldrene hans er skilt. Faren er journalist og bor i Dubai.

Une Flaker bor sammen med foreldrene og de to brødrene sine i et gammelt skipperhus på østsiden av Skutebukta. Der har hun bodd bestandig. Faren, Widar Flaker, er fisker, mens moren er lærer på den videregående skolen inne i byen.

Egon er hunden til Une. Den heter Egon fordi den er så egen og sta, og stort sett gjør som den vil. Det er en knehøy blandingshund, med brun, krøllete pels, lang hale og våt snute. Det sies at den stammer fra en politihund.

Perlen pensjonat

Pensjonatet Perlen ble bygget av Cecilias tippoldefar for over hundre år siden. Den gangen kom gjestene med dampbåt til dypvannskaia eller med jernbanen til byen og videre derfra til kysten med hest og kjerre. Under krigen ble eiendommen tatt av tyskerne, som lot offiserene sine bo der. Etterpå har det vært flere forskjellige eiere, helt til moren og faren til Cecilia kjøpte det tilbake, pusset det opp og begynte å leie det ut til gjester. Cecilia og faren bor i en privat del i andre etasje på pensjonatet. Det samme gjør Leo og moren. Høyt over resten av pensjonatet rager tårnværelset.

CLUE-serien

1. Salamandergåten

2. Maltesergåten

3. Undervannsgåten

4. Gravrøvergåten

5. Libertygåten

6. Esmeraldagåten

7. Rivertongåten

8. Hodeskallegåten

Hver bok i CLUE-serien er en egen historie som blir avsluttet, men gjennom de fire første bøkene løser Cecilia, Leo, Une og Egon et større mysterium, nemlig: Hva var det som egentlig skjedde forrige sommer da moren til Cecilia forsvant?

Samtidig med at den store gåten får en løsning i den fjerde boka, kommer de tre vennene på sporet av den mystiske Kutter-skatten. I bok 5, 6 og 7 har Cecilia, Leo og Une funnet flere ledetråder, men hva Kutter-skatten er og hvor den er gjemt, får du svar på her i denne boka.

I alt er det planlagt tolv bøker i CLUE-serien.

Jørn Lier Horst

Forfatter

Jørn Lier Horst

Hodeskallegåten

© 2015 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Niklas Lindblad, Mystical Garden Design

Omslagsillustrasjon: Bildekollasj: Niklas Lindblad (foto: Shutterstock)

Sats: Typeline

Kart og plantegning for- og ettersats: Typeline

E-bok: akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1740-3

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

«Eureka; Jeg fant det!»

Arkimedes, 287 f.Kr.–212 f.Kr.

Kapittel 1

Skrik

Cecilia så ikke hva som skjedde. Hun bare hørte et skrik bak seg og lyden av noe som knuste. Da hun snudde seg, så hun en dame som lå på gulvet ved inngangen til dagligstua. Rundt henne på gulvet lå det epler, pærer og appelsiner, sammen med tusen glasskår.

Leo var allerede borte hos henne og hjalp henne opp. Hun måtte ha snublet i noe. Da hun falt, hadde hun revet med seg et fruktfat fra benken, slik at det gikk i gulvet og ble knust.

Damen hadde mørkt hår og hadde lange, dinglende perleøredobber. Hun blødde fra nesa, og Leo plasserte henne i en stol.

«Går det bra?» spurte Cecilia.

Damen tok seg til pannen og kikket forvirret rundt seg. Først nå så Cecilia hvem det var. Alva Tangen, nyhetsreporter på TV.

«Jeg tror det», svarte hun. «Jeg er bare litt svimmel.»

En mann med krykker reiste seg fra et av de nærmeste bordene og brettet sammen en avis.

«Hun er litt klønete, men tåler en støyt», sa han og stakk avisa innunder armen før han humpet av gårde.

Une kom til med litt tørkepapir.

«Det må ha vært en fold på gulvteppet», mente Leo og begynte å plukke opp frukt.

Cecilia kikket etter mannen med krykkene.

«Hvem var det?» spurte hun.

«Ingen å bry seg om», svarte Alva Tangen.

«Jeg henter et feiebrett», sa Une.

Like etterpå var hun tilbake og hjalp Leo med å rydde opp. Hele tiden gikk det folk fram og tilbake som bar utstyr opp til den store salen i andre etasje, der det ble gjort klart til årsmøtet i Journalistforeningen. Arrangøren hadde leid nesten alle rommene, og pensjonatet var fullt av pressefolk som skulle være med på møtet.

«Kanskje du burde gå på rommet og hvile litt?» foreslo Cecilia.

Alva Tangen reiste seg fra stolen sin.

«Jeg får i alle fall gå og stelle meg», sa hun og kikket på det blodflekkete tørkepapiret. «Takk for hjelpen.»

«Hva skjedde egentlig?» spurte Cecilia de andre da hun hadde gått.

«Jeg vet ikke», svarte Une. «Jeg hørte bare at hun skrek.»

«Jeg også», sa Leo og tok en bit av et eple.

To menn kom bærende på en stor TV-skjerm. Cecilia, Leo og Une måtte gå til side for å slippe dem fram.

Arthur laget noen smattelyder inne i papegøye-
buret bak dem. Leo snudde seg og gikk bort til
ham.

«Er du sulten?» spurte han og bet av en eplebit som han stakk inn mellom sprinklene i buret.

Arthur nappet den til seg med nebbet.

«Jeg skulle ønske han kunne snakke», sukket Cecilia.

«Hei, skatt!» kom det inne fra buret. «Sitter du deraaaaa?»

Leo lo.

«Han kan jo snakke», minnet han henne på.

I mer enn tjue år hadde Arthur sittet i buret sitt, laget kysselyder med nebbet og stort sett sagt de samme tingene. «Hei, skatt» og «skatten min» var det som gikk igjen oftest. Alle hadde trodd at han hadde lært seg det ved å herme etter eieren når han snakket til kjæresten sin. For ikke lenge siden hadde Cecilia, Leo og Une skjønt at det faktisk handlet om en ekte skatt. Den mystiske Kutter-skatten.

«Jo», smilte Cecilia, «men jeg skulle ønske han kunne fortelle om det som skjedde for tjue år siden, og hva eieren hans egentlig drev på med.»

Eieren til Arthur hadde forsvunnet på mystisk vis tjue år tidligere og etterlatt papegøyen sammen med bagasjen og utstyret sitt på rom 209. Egentlig var det ingen som visste hva papegøyen het, men den ble kalt for Arthur fordi det var navnet til eieren, Arthur Brumann, som hadde bodd på pensjonatet mens han lette etter Kutter-skatten.

Historien om Kutter-skatten gikk ut på at det hadde vært en hemmelig og verdifull last om bord på et frakteskip, en såkalt kutter, som forliste utenfor Skutebukta under en storm i 1868. Vrakdeler hadde drevet i land dagen etterpå, og blant dem hadde det vært en kiste som presten hadde tatt hånd om. Hemmeligheten om hva kisten inneholdt og hvor han gjemte den, tok presten med seg i graven.

Blant tingene som hadde ligget igjen etter Arthur Brumann, var også et gammeldags fotoapparat. Det hadde ligget lagret i en kasse i kjelleren på pensjonatet, helt til Cecilia, Leo og Une fant det. I kameraet hadde det vært en filmrull som Leo hadde sendt til framkalling. De hadde håpet at bildene kunne fortelle noe om hva Brumann var kommet på sporet av da han forsvant, men filmrullen hadde bare inneholdt bilder av papegøyen hans, pensjonatet, Skutebukta og av området rundt. Flest bilder hadde det vært av Doktorgården, en stor, gammel trevilla som lå ovenfor Sandvika. På et av bildene var det en steinfigur som forestilte en hodeskalle, og som sto til pynt på peishylla inne i det gamle huset.

Leo dyttet enda en eplebit inn mellom sprinklene til papegøyen.

«Jeg synes vi skal dra bort til Doktorgården igjen og undersøke nærmere», sa han.

Leo hadde vært to uker på juleferie hos faren sin i Dubai. Han hadde feiret nyttårsaften der også og var akkurat kommet hjem. I den tiden han hadde vært borte, hadde ikke Cecilia og Une gjort noe mer med bildene.

«Jeg er med», erklærte Une og så seg rundt. «Her er det bare kaos uansett.»

«Vi tar med bildene», foreslo Cecilia og var allerede på vei for å hente dem.

Egon spratt opp da de kom ut. Han var hunden til Une og hadde ventet ute i det fine vinterværet. Une løsnet båndet og lot ham springe fritt på den snødekte veien foran dem.

Doktorgården var bygd før Perlen og hadde tilhørt Elias Riverton, en lege fra hovedstaden som hadde brukt den som landsted om sommeren. Den var på to etasjer og hadde tykke tømmervegger.

På den åpne plassen foran huset stanset de. Une laget en snøball og kastet den mot inngangspartiet. Egon løp etter den.

Leo fant fram et av bildene som Arthur Brumann hadde tatt av det gamle huset.

«Han må ha stått akkurat her da han tok det», sa han og holdt bildet opp foran seg.

På bildet var det sommer, og de kunne så vidt se havet mellom de tette trekronene bak Doktorgården. Nå var alt dekket av et lag snø.

Den store trevillaen stirret liksom ned mot dem med tomme vinduer. Det ble sagt at doktoren som hadde bodd her, var blitt gal. Han hadde stengt seg inne og spikret igjen alle dører og vinduer fra innsiden. Da broren hans hadde kommet og brutt seg inn, hadde de funnet Elias Riverton død i senga. Ingen hadde bodd der siden.

Foran huset førte en bred tretrapp opp til en veranda med en solid eikedør. Cecilia, Leo og Une visste om en annen vei inn. Et av kjellervinduene under verandaen var ikke låst. Det hadde de funnet ut da de var der forrige gang, men det var før de hadde sett bildene som Arthur Brumann hadde tatt.

De kravlet under verandaen, slik som forrige gang, fant det åpne vinduet og krøp inn.

Kjelleren var like mørk og kald som sist. Leo tente en lommelykt og gikk foran de andre opp trappa.

Bildene til Arthur Brumann var tatt i et stort rom med lysekrone i taket og et langbord med ti stoler på hver side. På veggene var det parafinlamper og gamle malerier. I enden av rommet var peisen og hodeskallen i stein. Cecilia kikket på de svarte øyehulene og de sammenbitte kjevene og fikk en følelse av at hodeskallen stirret tilbake på henne fra peishylla.

Bildene Arthur Brumann hadde tatt av seg selv, var tatt foran veggen ved siden av peisen. Han sto og smilte mot kamera, med den brune filthatten på snei og skinnveska hengende over skulderen.

«Han plasserte sikkert kameraet på bordet her», mente Une. «Og trykket på selvutløseren før han stilte seg opp.»

Leo la bildene utover bordet. Fire av dem var av den tomme veggen, mens på ett av dem var Arthur Brumann på vei inn i bildet, men hadde antakelig ikke rukket å stille seg opp før bildet ble tatt.

«Han måtte prøve noen ganger før han fikk det til», sa Leo og pekte på bildene der han ikke var med i det hele tatt.

Cecilia plukket opp nærbildet av hodeskallen. På bildet sto hodet litt på skakke, som om det kikket skrått vekk fra fotografen.

«Men hvorfor var det viktig for ham å ta bilde akkurat her, i dette rommet?» undret hun og bøyde seg over bordet for å studere de andre bildene.

«Dere», sa hun etter en stund og trakk til seg et bilde av den tomme veggen. «Jeg tror ikke disse bildene er tatt ved et uhell.»

«Hva mener du?»

«Det er ikke sånn at han ikke rakk å stille seg opp foran kameraet», sa Cecilia. «Se her!»

Hun pekte på bildet som Arthur Brumann var med på.

«Her står kameraet lavere», forklarte hun. «Bildet er liksom tatt litt nedenfra og opp, akkurat som om kameraet står på bordet, slik du sa, Une.»

Hun plukket opp et av de andre bildene.

«Mens disse er tatt rett forfra», forklarte hun. «Som om fotografen har stått oppreist og holdt kameraet til øyet.»

Une tok bildet ut av hendene hennes og kikket fra det og bort på veggen.

«For å ta bilde av en tom vegg?» spurte hun skeptisk.

Leo rettet lommelykten mot veggen.

«Jeg tror hun har rett», sa han. «Men det betyr i så fall at det må være noe veldig spesielt med den veggen.»

«Eller bak den», hvisket Cecilia og kikket bort på hodeskallen igjen. De tomme øyehulene ble mørkere i lyset fra lommelykten og fikk det til å se ut som om den sto der og voktet en hemmelighet.