Mona Levin

Mors historie

En familiesaga

© 2015 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Gisle Lyng-Vagstein

Omslagsillustrasjon: privat

Slektstre: Line Monrad Hansen

Sats og ebok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1743-4

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

« … og du skal fortelle dine barn …»,
2. Mosebok, 13:8

Til Hedda

FORORD

Mors historie er nettopp min mor Solveig Levins historie, men den representerer også en del av norsk historie som delvis er ukjent, delvis underkommunisert, delvis avvist.

Mor har fortalt i alle år, men ikke i slik detalj som hun har vært villig til fra hun var 98 år gammel til hun i skrivende øyeblikk er 100 og et halvt. I løpet av denne tiden har boken også utviklet seg til en familiesaga som strekker seg gjennom flere land og generasjoner – fra før 1880 og frem til i dag, selv om den slutter i 1946. Boken kunne uansett ikke vært skrevet uten henne.

Tidlig på 1980-tallet førte jeg i pennen min fars selvbiografi Med livet i hendene. Den har vært et godt underlag for dette arbeidet. Enkelte av fars familiemedlemmer har naturligvis fått sine historier integrert i mors – dels ut fra hennes egne minner og opplevelser, hennes eller fars foreldre eller besteforeldre har fortalt, dels ut fra familienes felles erfaringer.

Fordi mor har en så fantastisk hukommelse kom historien meg langt nærmere og ble enda mer dramatisk enn jeg hadde ventet. Dessverre er den også langt mer aktuell enn jeg kunne forestilt meg.

Vi var en stor familie frem til 1942. Norsk jødisk erfaring er på mange måter god, men mye er mer smertefullt enn det som er fattbart. For meg ble det maktpåliggende å fortelle så personlig som jeg kunne. Jeg ville gjøre mitt til at denne sanne historien ikke blir glemt. Mitt ønske er at våre barn skal kjenne den. Slik kan de bære den med seg og bringe den videre.

I hele dette arbeidet har min søster, Sidsel Levin, initiativtager til og direktør ved Jødisk Museum, vært uvurderlig. Jeg har trukket store veksler på hennes kunnskap og tid. Det er fem år mellom oss søsken, og vi har mange helt forskjellige minner. Vi har delt dem.

Mona Levin
Sandefjord 1. august 2015

PROLOG

Søndag 15. november 1942.

Mor åpner når det ringer på døren. Utenfor står en to meter høy Gestapo-offiser med skrivemaskin. Han har tyrenakke, grønn uniform med ridebukselår og høye støvler. Han tramper inn. Tyskeren er så diger at han kan sette fra seg skrivemaskinen oppå peishyllen og bekvemt skrive i den høyden.

Allerede 6. november er leiligheten blitt konfiskert. Mor og jeg har bodd hos oldemor Bertha siden. Hos henne er huset fullt, hun er selv nervøs og i ubalanse, og et lite barn driver henne nesten over kanten. Nå er mor innkalt til listeføring av våre eiendeler. Absolutt alt som befinner seg i hjemmet vårt, en fireroms leilighet i Gabels gate 46 b på Frogner i Oslo, skal dokumenteres.

Med tysk grundighet lister Gestapo-offiseren opp smått og stort, hver eneste gjenstand som finnes i leiligheten, fra grytekluter til stuebord. Et badehåndkle. En oppvaskklut. Han er på nippet til å telle knappenålene i syskrinet.

– Her drikkes det mye cognac, ser jeg, snerrer offiseren da han åpner døren til det lille barskapet og ser seks store cognac-glass. De var en bryllupsgave. Sølvtøyskuffene imponerer ham ikke. Vi har bare til seks, noe han synes er for lite. Mor forklarer at de er nesten nygift, de har ikke mer. Det tar mange timer å skrive ned hver eneste ting. Et fag kjøkkengardiner. En krakk. Noen barneleker. Gestapisten står rett opp og ned og skriver i alle disse timene.

Når alt er notert ned – i to eksemplarer med blåpapir mellom – får mor et signert gjennomslag av listen. Ordnung muss sein. Så lukker Gestapo-offiseren skrivemaskinen oppe på peishyllen. Han beordrer henne til å pakke ned det aller mest nødvendige, gi fra seg nøklene og forsvinne. I en tilstand av lammelse gjør hun som han sier. Hun finner noen varme klær til meg og et par bluser til seg selv.

Mor, Solveig Levin, er 26 år gammel, mor til en snart tre år gammel datter, og vet at fra denne dagen har ikke lenger familien noe hjem. Hennes mann, pianisten Robert Levin, har ligget i dekning siden 25. oktober. Hennes far også. Den eldste av brødrene, Sigmund, er arrestert og internert.

Del 1

Mor og far

Da mor og far giftet seg, var det et kjærlighetsmøte på tvers av klasse, bakgrunn, kultur og geografi. Men den 20 år gamle piken fra St. Hanshaugen og den 22 år gamle musikeren fra Grünerløkka festet seg i hverandres minne som rim i en skillingsvise.

De kom fra vidt forskjellige sosiale og religiøse sjikt. Omgangsformer og økonomiske forhold i deres respektive hjem kunne knapt vært mer ulike. Samtidig var de moderne unge mennesker i en ny tid. Riktignok var røttene forankret i eldgamle tradisjoner, men i motsetning til så mange av sine forfedre hadde de alle muligheter. Livsvalgene var deres egne. Arbeid, utdannelse, bosted – ingen dører var egentlig stengt. Verden lå åpen, de bodde i hovedstaden i et fritt land i det 20. århundre. De hadde hverandre. Den store krigen, senere omtalt som første verdenskrig, skulle være den aller siste.

I 1934 tok mor eksamen på Wangs handelsskole. Den lå i Drammensveien, like ved der den amerikanske ambassaden ligger i dag, og elevene handlet alle bøker og skrivesaker hos Qvist. En gang møtte mor og en skolevenninne dronning Maud der inne, med to hunder og hoffdamen fru von Hanno. Dronningen var svært sjenert og forsøkte å besøke bokhandelen incognito. Men de to unge damene som neide til gulvet, var tross alt tyve år gamle. De syntes det var dårlig gjort at dronningen så bort og ikke ville hilse på dem.

Denne vårdagen da eksamen var overstått, var mor elegant nok til at selv dronningen måtte ha sett på henne. Hele utstyret kom fra utlandet, men var for fint for bestefars butikk. Mor hadde prøvd alt sammen under utpakking, valgt farger og bestilt i størrelse 38. I et elegant korallrosa complét – kjole med lange ermer under en ermeløs kåpe i samme farge – stor stråhatt med vid, bølgete brem i svart og hvitt, høyhælte sko, og eksamen bak seg, følte hun seg helt på høyde til en sleng på Karl Johan.

Folk flanerte på Karl Johan om formiddagen den gangen, og spesielt når gardemusikken kom marsjerende. Det gjorde den hver dag unntatt søndag. I marineblå uniformer med røde striper i buksene og høye hatter med skygge og med en stram tamburmajor foran marsjerte den nedover. Noen ganger spilte gardemusikken på slottsplassen, men nesten hver dag inne i paviljongen ved Nationaltheatret.

Etter at gardemusikken hadde passert denne dagen, traff mor en venn. Rolle sto på et hjørne og snakket med sin fetter, en ung mann hun visste hvem var, men ikke kjente, og en god venn av ham igjen som viste seg å hete Georg Bernstein, som hun hverken kjente eller var i familie med.

Rolle presenterte Solveig Bernstein for hennes ukjente navnebror Georg Bernstein – og for sin fetter, den lovende pianisten Robert Levin. Mor hadde sittet i salen da han debuterte tre år tidligere. Selv om familiene hørte til i hver sin synagoge, var hele det lille jødiske samfunnet stolte av den dyktige unge pianisten. Men dette var første gang hun traff ham.

I den varme vårluften ble de fire ungdommene stående å snakke sammen utenfor Narvesen-kiosken over gaten for Grand Hotel. Deretter gikk de inn for å drikke kaffe på Grand Café. Den unge pianisten la merke til at solen fanget inn noen rødskjær i det kastanjebrune håret til den unge kvinnen. Han kunne ikke ta øynene fra det ertende smilet og de brune øynene hennes.

Fetterne var egentlig på vei til Nationaltheatret for å forhåndskjøpe billetter til høstens store italienske operagjestespill. Tosca var forestillingen de hadde valgt seg, med Totti dal Monte i tittelrollen. Hun var en liten firkantet og innsnørt dame som måtte sitte ytterst på stolen for å kunne synge. Guttene ble enige om å invitere Solveig. Georg kjente lysmesteren på National og fikk jobben med å skaffe billettene. Han likte dårlig at det skulle være med kvinnfolk, men ville likt det enda dårligere hvis han hadde visst hvor mye av Roberts tid Solveig skulle komme til å ta. De valgte litt billigere billetter for å ha råd til å ta henne med – på den tiden var det utenkelig at ikke guttene spanderte på jentene.

Hjertet banket nok litt ekstra hos begge to da Robert kom for å hente Solveig før forestillingen et par måneder senere. Far hevdet alltid at han forelsket seg dødelig i mor på veien til teatret og Puccinis Tosca, begges yndlingsopera i alle år siden. Han hadde med en sjokoladeeske til henne, og oppslukt av musikken og sangen spiste hun opp hele, uten å by ham. Han ventet til esken var tom før han ba om å få en, og mor holdt på å dø av skam.

Da det nærmet seg «Tårnarien», begynte tiden å bli kort for et fremstøt.

– Nå kommer en dramatisk scene. Hvis du blir redd, kan du holde meg i hånden, hvisket han.

– Jeg tror jeg gjør det med det samme, jeg! hvisket hun tilbake.

*

Min mor, Solveig Margrethe Bernstein, var eldste barn av foreldre som etter årelangt og målbevisst hardt arbeid var blitt en del av den øvre middelstand. De bodde i villa på St. Hanshaugen. Huset og hagen var som skapt for fest og moro for familiens fire barn og deres venner. Mor var stilig og vakker, sporty og omsvermet, både beskyttet og sterk. Hun var verdensvant og beskjeden på samme tid. Naiv, kaller hun seg selv, med ettertidens erfaring i stemmen – den som fremdeles, i hennes 101. år, har det samme rislende lyset i latteren.

Robert Levin var yngste barn i en fattig familie på Grünerløkka. Fordi han var gutt, var det ham alt dreide seg om i det hjemmet. Han var en uskikkelig villbasse, presset inn i et liv som dels var definert gjennom religionen, dels gjennom arbeidet. Moren Marie hadde funnet ut at hennes Robert skulle bli pianist: Som 4-åring hadde han satt seg til et piano hos bestemoren og intuitivt forstått hvordan man fikk melodier ut av det. Hans skjebne var beseglet. Lek og moro var det ikke mye tid til i fars barndom, men musikk var det alltid i familien.

Første gang han spilte offentlig, var som femåring. Da han var tolv og ble sparket ut av Sofienberg skole fordi han sloss så mye i frikvarterene – han ble plaget av både medelever og lærere – begynte han å spille på restaurant for å gjøre sitt til at familien fikk mat på bordet. Spilletimene ble av og til betalt ved at foreldrene stampet gifteringene sine. Eller de lot være å ha mat på bordet. Spilletimene hos datidens store pedagog Nils Larsen var hellige. Morens jernvilje førte sønnen frem til debut i Aulaen da han var nitten.

Så bar det tilbake på restauranten for debutanten.

Til London

Da mor og far møttes den gangen i 1934 på Karl Johan, spilte han i Willy Johansens orkester på «Fiven» i den Mauriske Hall på Bristol. «Five o’clock tea» på lørdager og søndager var en institusjon den gang, og hver lørdag fra 17–19 samlet den bedrestilte Oslo-ungdommen seg i det overmåte elegante lokalet. Prisen var fem kroner for to. For det fikk man kaffe eller te, ut-og-inn-smørbrød – ingen spiste dem, alle ville bare danse. Orkesteret spilte underholdningsmusikk hver ettermiddag, mens gjester og andre drakk te. Lørdag var den store dagen for ungdommen.

Hotellet åpnet i 1920, og arkitekten Finn Rahn var tydelig inspirert av et Marokko-besøk da han tegnet den høyloftede Mauriske Hall, med bue på forgylte bue oppover i etasje etter etasje. Noen år senere svingte mor seg på parketten i Bristols Mauriske Hall i skreddersydd, hypermoderne silkekjole. Far satt på podiet og spilte til dansen. Å se henne danse med den ene etter den andre var noe av det verste, sa han senere, å se de unge mennenes armer rundt midjen hennes, mens den forelskede pianisten måtte behandle tangentene i stedet.

Mors borgerlige foreldre var alt annet enn begeistret over at den vakre datteren valgte seg en restaurantmusiker fra feil side av byen. Hun kunne fått hvem hun ville. For å få datteren vekk fra restaurantpianisten ble hun sendt til Oakhill Park Finishing School for Girls i London. Der lærte hun å skrelle druer med kniv og gaffel.

Da TV-serien Upstairs, Downstairs mange år senere ble sendt på norske skjermer, var det som mor ble rykket tilbake til sin tid på Oakhill. I denne skolen, en stor og trekkfull bygning på Hampstead Heath, et elegant strøk litt i utkanten av det sentrale London, var også skillet stort mellom herskap og tjenere. Hver morgen kom en forknytt og blåfrossen pike i uniform og hvit rysj i pannen opp med en mugge varmt vann til hver elev på rommene. Frokosten besto av toast, marmelade og tynn te.

Engelske hus er ikke bygget for kaldt vær og kraftig vind, alle elevene frøs – særlig de som kom fra varmere strøk – og de måtte legge penger på en «open fireplace», en gassbrenner i oppholdsrommet for å få levelig romtemperatur. Der sto de unge pikene, sendt dit for å lære dannet opptreden i høyere sirkler og alt annet unge kvinner skulle kunne den gang, med rompene inn mot varmen og byttet plass etter tur.

Elevene kom fra alle land, dette var jo i kolonitiden og alle måtte kunne engelsk. Annie, «the French girl» (katolikk), Nergi Vakaria (indisk parser) og Solveig (norsk jøde) holdt sammen nesten fra første stund. Nergis mor, som hadde en diamant i pannen, kom i bil med sjåfør og inviterte dem ut, men de fikk ikke lov til å forlate skolen.

Nergis far, som hadde vært eier av en stor bomullsfabrikk i Bombay, døde helt plutselig, broren overtok fabrikken, og Nergis mor tok sine fire barn med til London for å gi dem en engelsk utdannelse. Skolen hadde også tiltrukket seg en østerriksk hertuginne, og to spanske skjønnheter som vantrivdes og ikke ville ha maten. Den var «bad for the complexion». Da Franco begynte felttoget i 1936, dro hele familien øyeblikkelig tilbake.

Engelsk mat var ikke god. Verst var den fete og vemmelige retten «fish and chips». De fikk grapefrukt til forrett eller dessert – det var noe nytt. Pensum var blant annet å lære denne vonde matlagingen, foruten å sy – hvilket betød at de måtte kjøpe stoff, og det igjen at det var lov å forlate premissene. Men bare ifølge med en lærerinne. De reiste inn til Selfridge’s med lærerinne, gikk i teater og på konserter med dem. Så var det pianoundervisning, fransk og husstell. De fikk billetter til fine klubber med elegante klubbhus. Dit gikk de tre og tre for å se på tennis- og cricketspillerne, og oppleve et finere engelsk liv, drikke te og spise scones. Konserter i Albert Hall, alle museene, Tower, kronjuvelene, Windsor Castle – alt var både obligatorisk og spennende for unge ladies.

For en norsk jente var det naturstridig ikke å få lov å sole seg. I pinsen var det strålende vær, og jentene ble solbrente. Headmistress Coppinger, som lignet en påfugl, ble rasende. Ladies skulle ikke bli røde i huden. Hun passet også på at de alltid skiftet til middag. Rike barn som gikk på dagskole, kom noen ganger overraskende for å spise med dem. Hadde de ikke skiftet da, ble det bråk. Klokken 22 måtte det være tyst.

Bestefar hadde en forretningsforbindelse i London, en flott ungkar som het Sänger, som antagelig syntes han måtte invitere ut disponent Bernsteins datter. Han ringte skolen, spurte og fikk ja, men Miss Coppinger var ikke informert personlig.

På undergrunnsbanen gikk mor rett på Miss Coppinger.

– Hvor skal du? Hvem skal du møte?

Da hun fikk vite at miss Bernstein hadde avtalt et møte ved Shaftesbury Avenue, ble hun oppriktig sjokkert. Etter å ha fulgt henne dit, sa hun rasende til direktør Sänger at en pen ung pike fra en ordentlig familie skulle ikke møte noen på Shaftesbury Avenue. Så fikk han ordre om å levere henne tilbake, helt tilbake i Hampstead.

I løpet av sesongen ble det arrangert ett ball, med buffet og avslutning kl. 23. Dette var akkurat da kongen, Edvard VII abdiserte for Wallis Simpsons skyld, og det var atskillig mer spennende. Alle elevene fikk lov å ta imot akkurat like mange penger hjemmefra. Sammen investerte de i en wireless, og satt musestille og hørte på hans abdikasjonstale. De likte på ingen måte at han foretrakk en skilt amerikanerinne fremfor den britiske kronen.