Odd Karsten Tveit

De skyldige

Israel og Palestina – krigen, menneskene, spillet

© 2015 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner, Blæst design

Omslagsbilde klaff: © Line Møller

Kart: © Børre Ludvigsen, side 16, 236, 712, 846, forsats og ettersats.

Sats og ebok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1752-6

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Forfatteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond og fra Institusjonen Fritt Ord.

Til min elskede, viktigste støttespiller og kloke kritiker, Berit M.

Forord

De skyldige er en beretning om Israels kriger og palestinernes kamp for hjemlandet, en kamp som også flyttet seg til Europa og Norge. I boken fortelles historier om skjult og åpent samarbeid mellom nordmenn, israelere og palestinere. For første gang offentliggjøres alle tilgjengelige brev, notater og referater fra de hemmelige forhandlingene i regi av den såkalte Oslo-kanalen. Disse dokumentene finnes ikke i noe offentlig arkiv.

De skyldige er videre reporterens fortelling om USAs ubetingede støtte til Israel, om USAs rolle i Libanon, om hemmelig samarbeid mellom en CIA-agent og en av Yasir Arafats nære medarbeidere, om en nådeløs kamp palestinere imellom og om Israels okkupasjonspolitikk fram til 2015.

I mitt første møte med Midtøsten ble jeg rådet til å trå forsiktig. Jeg fikk høre at Jerusalem er en «skål fylt med skorpioner som vil prøve å drepe din troverdighet». Senere kom andre påminnelser: Det hellige land er fylt av historier som ikke er fortalt, men som må fortelles. Jeg fikk tips for å avsløre giftige løgner og råd for hvordan en reporter i frontlinjen skal holde seg i live.

I tiden som kom, fikk jeg oppleve historiske vannskiller. Til tider kom skiftene brått og uventet. Noen oppsto etter nøye planlegging. Andre ganger spilte tilfeldighetene inn. Det minner meg om at ingen kan se inn i fremtiden, ikke engang de som skaper den.

Ved å gå tett inn på forskjellen mellom propaganda og virkelighet, gi nærbilder og forstørre enkelte detaljer, forsøker jeg i denne boken å trenge inn i en konflikt der de hensynsløse realitetene ikke er svarte og hvite, men mange nyanser av grått.

I historien om den israelsk-palestinske «fredsprosessen», eller rettere sagt okkupasjonsprosessen, har jeg også fått bekreftet at alt henger sammen med alt. Tidligere har jeg behandlet deler av Midtøstens nyere historie i bøkene Nederlag (1985), Alt for Israel (1996), Annas hus (2000), Krig og diplomati (2005) og Libanon farvel (2010). Etter hvert har jeg fått tilgang til ny informasjon fra arkiver i Norge og utlandet, fra diplomater, politikere, offiserer, etterretningsagenter og andre øyevitner. Det nye stofftilfanget bidrar med utfyllende dokumentasjon om den israelske okkupasjonen av arabisk land og kampen om Palestina fram til i dag.

Mine år i Midtøsten har vært spennende og til tider farlige, men også bydd på mange gleder. Arbeidet med De skyldige har gitt meg følelsen av å leve perioder av livet én gang til.

Oslo, april 2015
Odd Karsten Tveit

Jakten på den røde prinsen

I 1967 gikk den da nitten år gamle staten Israel til krig. Invasjonshæren tok Gazastripen og Sinai fra Egypt, Øst-Jerusalem og Vestbredden fra Jordan. Syria mistet Golanhøydene. Tre år tidligere hadde utsendinger fra 750 000 palestinere som var blitt fordrevet i 1948, dannet PLO. Den palestinske frigjøringsorganisasjonen skulle slåss for å få hjemlandet tilbake. Kampen ble ikke bare ført i Midtøsten. Europa ble også drapsarena.

SENTRALE PERSONER

Robert Ames, CIA-offiser

Meir Amit, Mossad-sjef

Yasir Arafat, PLO-leder

Mike Harari, prosjektdirektør, Mossad

Ali Hassan Salameh – Abu Hassan, sjef for Yasir Arafats etterretnings- og vaktstyrke

Mustafa Zein, libanesisk forretningsmann

1.En drapsgruppe fra Mossad

Solen lå fremdeles under horisonten i øst da Marianne Gladnikoff gikk ut av sin leilighet i Tel Aviv-forstaden Bat Yam. Den blonde kvinnen var ansatt i et datafirma som behandlet gradert informasjon for den israelske overvåkingstjenesten Shin Bet.

Marianne kjørte til et avtalt møtested. Der ble hun plukket opp av en sjåfør fra Mossad, en annen av Israels hemmelige tjenester. Litt senere stanset de ved en boligblokk for å ta med en ny kvinne. Hun var mørk, slank og noen år eldre enn Marianne. «Jeg heter Patricia Roxburgh, men de kaller meg Tricia,» sa kvinnen på engelsk da hun hadde satt seg inn i bilen.1

Sjåføren kjørte Volkswagen-bussen videre, forbi Hotel Hilton og inn på hovedveien nordover. I forstaden Herzliya stanset han utenfor nok en boligblokk. Mannen som kom ut, presenterte seg som Leslie Orbaum. Den mørke kvinnen kjente ham fra før. Hun visste at navnet var falskt, akkurat som hennes eget.

Marianne Gladnikoff skulle reise på sitt svenske pass. Hun var noen dager tidligere blitt kontaktet av en israeler som sa at han var ansatt i forsvarsdepartementet. Israeleren ba henne være med på et hemmelig oppdrag i utlandet. Ettersom innvandreren fra Sverige ikke hadde gjort israelsk militærtjeneste, følte hun seg forpliktet til å si ja. Marianne Gladnikoff fikk ikke vite hva oppdraget besto i, men ettersom hun til daglig arbeidet med sensitiv informasjon, spurte hun heller ikke.

Det var blitt lyst da de tre ble kjørt innover i landet og mot sør, til Israels internasjonale flyplass ved byen Lod, tidligere palestinske Lydda, okkupert i 1948 og innlemmet i Israel. De palestinske innbyggerne var blitt drevet på flukt, og innvandrende sionister tok over deres hjem.

Ved flyterminalen ble Marianne, «Patricia» og «Leslie» møtt av en sivilkledd offiser som fulgte dem til VIP-rommet, der det satt et titall andre menn og kvinner. De tre hilste først på en slank, middels høy israeler midt i 40-årene som kalte seg Mike Harari. Den halvmørke, kjederøykende mannen, med rødstenk i håret, minnet om Humphrey Bogart. Han hadde samme type hårviker som den amerikanske skuespilleren, men israeleren var høyere enn filmhelten, som måtte stå på kasser og sitte på puter da han spilte mot Ingrid Bergman i klassikeren Casablanca.

Mike meddelte Marianne, Patricia, Leslie og en israeler som kalte seg Jonathan Ingleby, at de skulle fly til Zürich, og derfra videre til Oslo. Mike og de andre i VIP-rommet skulle dra via Amsterdam. Alle fikk sine billetter og en konvolutt med 1000 dollar, 1000 franske franc og 1000 tyske mark.

Agentene fikk vite at «Kontoret» – uttrykket Mossads egne brukte om organisasjonen – kjente til at en mistenkelig araber var i Skandinavia. Ham skulle de spore opp. Marianne Gladnikoff syntes de andre i rommet virket avslappede og selvsikre. Selv følte hun seg som «en liten fugl i en dans med store fugler, eller en spurv blant traner».2

Mike, eller Michael Yossef Harari, som han het, var sjef for Mossads avdeling for politiske attentater. Det var alltid Israels statsminister som godkjente oppdragene; agentene var som bødler etter kjennelser uten rettssak. I løpet av de siste ti månedene hadde Mike – eller Yossi som han også ble kalt – organisert drap på tolv arabere, de fleste palestinere. Nå sto den trettende for tur.

Bare noen få av israelerne som fløy mot Europa onsdag 18. juli 1973, visste at den dødsmerkede het Ali Hassan Salameh, også kalt Abu Hassan. I Mossad var hans kodenavn Den røde prinsen. Det hadde han fått fordi israelerne mente at Salameh kunne bli Yasir Arafats etterfølger.

Bakgrunnen for drapsgruppens hastige avgang var at en annen araber i Mossads søkelys hadde fløyet fra Genève til Oslo. Kamal Benamane, med algerisk mor og marokkansk far, var blitt kjørt til flyplassen av en saudiarabisk etterretningsoffiser.

Til daglig arbeidet Benamane i Swissairs catering, men da Mossads spanere oppdaget at han ofte var gjest i diplomatiske selskaper, reiste mye og snakket om sine gode forbindelser med palestinske ledere, ble han overvåket. Kanskje var Benamane, som reiste på algerisk pass, kurer.

Fra annet hold hadde Mossad fått tips om at «palestinske terrorister» skulle angripe et israelsk mål i Skandinavia, i Stockholm eller Oslo. Det var også kommet rapporter om at Ali Hassan Salameh var sett i Europa. Mike Harari mente at Benamanes hastige avreise kunne ha en sammenheng med det. Kanskje kunne Benamane lede dem til sjefen for Arafats sikkerhets- og etterretningstjeneste?

Mossad hadde ikke konkrete beviser for at Salameh hadde planlagt drap på eller drept israelere. Men i regjeringen var det besluttet at palestinere i fremstående posisjoner skulle drepes. Det kunne avskrekke andre fra å arbeide for PLO.3

Da Mike Harari fløy mot Oslo, visste han en god del om Ali Hassan Salameh. Mappen i Mossads arkiv fortalte at han var født i 1940 i Qulah i Palestina, en landsby på en ås med utsikt mot Tel Aviv. Nå var det bare rester igjen, noen få steinhus, så vidt synlige mellom kaktus og overgrodd småskog. Israelerne hadde rasert landsbyen.

Harari hadde ikke bare lest mappen til Den røde prinsen, han hadde også skaffet seg opplysninger om hans far, sjeik Hassan Salameh, som hadde vært leder i kampen mot britene i Palestina på 1930-tallet og mot sionistene i det neste tiåret.

Mossads drapsgruppe hadde flere fotografier av Ali Hassan Salameh. På noen bilder hadde 33-åringen bart, på andre var han glattbarbert. Harari var så selvsikker at han nøyde seg med å ta med ett foto. Drap var blitt rutine. Alle tidligere oppdrag var blitt utført på profesjonelt vis, uten at det var blitt etterlatt spor. Våpen og walkie-talkier var alt på plass i Oslo, fraktet til byen av en mann fra Mossad med diplomatisk immunitet.

2. To brødre arvet en åker

Ali Hassan Salameh var bare fire år da han som flyktning kom til Beirut sammen med moren og to søstre. Den muslimske Salameh-familien var velstående nok til å bosette seg i den kristendominerte bydelen Ashrafieh. Barna gikk på skole der, og Ali ble venn med mange kristne libanesere. Under oppveksten ble han minnet om farens bragder som geriljaleder i Palestina. Da Ali ble 14 år, sendte moren ham til en kostskole nord for Jerusalem, i landsbyen Bir Zeit på Vestbredden av Jordanelven. Men han likte seg ikke der og flyttet tilbake til Beirut.4

Da det brøt ut borgerkrig i Libanon i 1958, flyttet familien til Kairo etter invitasjon fra president Gamal Abdel Nasser. Den egyptiske lederen hadde hørt at sjeik Hassan Salamehs enke og barn levde i Beirut, og ville ære den palestinske krigshelten.

Fra Kairo ble Ali senere sendt til Vest-Tyskland for å bli ingeniør, men han fullførte ikke studiene og reiste i 1963 tilbake til Egypt. Året etter ble han valgt ut til å være med i Egypts delegasjon til etableringen av Den palestinske frigjøringsorganisasjonen, PLO.

Da jeg kom til Beirut sommeren 1978, tok jeg inn på Hotel Commodore, midt i byens forretningsstrøk. Hotellet var base for de fleste journalistene, og baren var byens beste nyhetssentral. Hit kom ikke bare korrespondenter, fotografer og diplomater, men også narkotikahandlere, mordere, prostituerte og spioner. Det var her jeg skulle få kunnskaper om Ali Hassan Salamehs liv, og dessuten innblikk i den hemmelige delen av palestinsk historie.

Mange snakket om den kjederøykende lederen av Styrke 17 – Arafats etterretnings- og livvakttjeneste. Med tykt, kullsvart, bølget hår kjemmet bakover og langt og buskete kinnskjegg så den 184 cm høye palestineren ut som en rockestjerne. Han gikk kledd i svarte bukser og tettsittende, svart silkeskjorte, knappet opp for å vise et håret bryst. For å toppe det hele brukte han svart skinnjakke og svarte sko. Salameh drakk Black Label til maten og lyttet til amerikansk popmusikk. Favorittlåten lot til å være Elvis Presleys «Love Me Tender».

Ti år etter at Salameh første gang hadde besøkt Jerusalem, den gang som skoleelev, var han tilbake som offisiell palestinsk utsending.

Da jeg kom til Jerusalem første gang, gikk jeg opp på Oljeberget. Det var her Salameh og 421 andre palestinere hadde grunnlagt PLO i 1964. Fra Oljeberget, som hadde fått navn etter olivenlundene der, hadde jeg utsikt over byen, som lå nesten 800 meter over havet. Den er omkranset av en mur fra 1500-tallet, gjenoppbygget etter korsfarernes ødeleggelser. Byen innenfor murene er mindre enn én kvadratkilometer, ikke mer enn dobbelt så stor som Frognerparken i Oslo.

Nærmest Oljeberget ligger en høyde dominert av den gullforgylte Klippedomen og den gråsvarte al-Aqsa-moskeen. Jødene kaller den Tempelhøyden. Det er her kong Salomos jødiske tempel i sin tid skal ha stått, men det er aldri funnet noen arkeologiske beviser for det.5

For kristne er høyden også viktig. Her skal Jesus som tolvåring ha konfrontert jødiske teologer. For muslimer er Den hellige høyden – Haram al-Sharif – stedet der profeten Mohammed dro til himmelen på sin bevingede hest.

De små avstandene mellom de historiske stedene overrasket meg. Det tok bare ti minutter å gå fra Oljeberget ned til Getsemane, hagen der Jesus skal ha oppholdt seg natten før korsfestelsen. Herfra var det nye fem minutter til Løveporten, bymurens åpning i øst.

Hotel InterContinental var en lav bygning på toppen av berget med syv bueformede vinduer i fronten. Det var ingen andre gjester i spisesalen da jeg kom inn, og den palestinske kelneren, med glimt i øyet og stor fortellerglede, la ut om at det for lenge, lenge siden fantes en åker på Den hellige høyden der nede. To brødre hadde arvet åkeren etter moren. Den eldste var gift og hadde flere barn. Den andre var ungkar. Markens grøde delte de broderlig, i to like stabler med kornbånd.

Første natt etter innhøstingen sa den yngste broren – ungkaren – til seg selv: «Min bror skal forsørge kone og barn. La meg ta noen få nek fra min haug og legge den over i hans. Han vil ikke merke noe og kan derfor ikke takke nei.» Han gikk opp av sengen og ut i mørket. På åkeren gjorde han som tenkt.

Noe senere samme natt våknet den eldre broren opp fra søvnen og sa til sin kone: «Min bror er ung og bor alene. Han har ingen som kan hjelpe ham i arbeidet eller trøste ham om kvelden. Det er ikke rettferdig at vi skal ha like stor av avling som ham. La oss stå opp og i all hemmelighet bære over noen kornbånd til hans haug. Han vil ikke finne det ut før i morgen tidlig og kan derfor ikke takke nei.» Mannens hustru var enig, og de gjorde som avtalt.

Da de to brødrene neste morgen kom til åkeren, var de begge like forundret over å finne to like store stabler kornbånd. Ingen av dem kunne forestille seg hva som hadde skjedd. Og natten etter skjedde det samme. Begge flyttet like mange nek, og haugene ble værende like store.

Etter flere netter på samme måte bestemte de seg for å holde seg våkne for å finne ut hva som skjedde. De møttes da de bar kornbånd til den andres haug. Da kom de til at Gud holdt sin hånd over åkeren som ga dem begge gode avlinger.

Med denne legenden ville den palestinske kelneren også fortelle meg om sin egen lengsel etter å leve et liv i fred og frihet sammen med sine jødiske «søskenbarn».

Fra hotellet på Oljeberget kunne Ali Hassan Salameh og de andre palestinske utsendingene se den israelsk-okkuperte delen av Jerusalem. Jordanske og israelske soldater sto ved fronten så nær at de kunne rope til hverandre.

På den andre siden av barrikader, piggtråd og minefelt strakte Vest-Jerusalem seg nordvest og vestover. Utenfor synsvidde lå okkupantenes symbolbygg: nasjonalforsamlingen Knesset, regjeringskontorene, Nasjonalmuseet, Yad Vashem, minnesmerket over jødeforfølgelsene i annen verdenskrig, og Nasjonalbiblioteket.6

De palestinske delegatene var kommet til et fattigslig jordanskokkupert Øst-Jerusalem, isolert fra det tidligere kommersielle sentrum i vest. Innbyggertallet hadde siden okkupasjonen i 1948 gått nedover, sammen med bydelens status. Kong Hussein av Jordan hadde gjort alt han kunne for å fremme en «jordansk identitet» og slette palestinernes drømmer om et eget land. Blant annet bestemte han at uttrykket «palestinere» skulle erstattes med «arabere» i offisielle jordanske lærebøker. Det østlige Jerusalem ble redusert til et hellig sted som kunne utnyttes politisk, mens makten og de økonomiske musklene skulle være i den jordanske hovedstaden Amman, et par drøye timer med bil fra Jerusalem.7

De fleste av de palestinske utsendingene på Hotel InterContinental hadde flyktet i 1948 eller var blitt fordrevet fra sine hjem i dagens Israel. Utsendingene var bare en halv promille av de over 750 000 palestinerne som måtte leve og dø i eksil. Nå følte flyktningene at deres arabiske brødre ikke hadde gitt dem den hjelpen de fortjente. Derfor ville de selv skape en palestinsk frigjøringsbevegelse. Bare den kunne ta hjemlandet tilbake.8

Palestinerne fikk en slags støtte av Egypts president, Gamal Abdel Nasser, som var araberverdenens dominerende leder. Han sa at det palestinske folket måtte «settes i stand til å spille sin rolle i å frigjøre hjemlandet og bestemme sin skjebne». Men Nasser ønsket selv å ha kontroll med den nye organisasjonen og slik sørge for at PLO bare handlet i Egypts interesse. Han la også opp til at PLO skulle ledes av en 57 år gammel palestinsk advokat, Ahmed Shukeiri .9

Kong Hussein ville på sin side ikke at PLO skulle etableres i det jordanskokkuperte Øst-Jerusalem. Monarken var skeptisk til palestinernes ambisjoner og fryktet at de ville forsøke å styrte ham fra tronen og selv ta over den delen av Palestina som han styrte. Men Nasser hadde presset kongen så sterkt at han måtte gi etter. Hussein krevde imidlertid at de mest radikale palestinerne måtte holde seg borte. Han la også ned forbud mot å snakke høyt om palestinernes rett til Øst-Jerusalem og området vest for Jordanelven, som kongens farfar hadde erobret da britene forlot Palestina i 1948.

Under samlingen på Oljeberget kom Ali Hassan Salameh i snakk med flere av geriljagruppen Fatahs grunnleggere. Den var blitt etablert fem år tidligere i Kuwait, først som en hemmelig og navnløs organisasjon. Etter lange diskusjoner bestemte grunnleggerne seg for å kalle den Palestinas frigjøringsorganisasjon – Harakat al-Thahir al-Falistiniya. Det arabiske akronymet – bokstavordet – Hataf betød død. Det likte de ikke. En palestinsk matematiker kom da med ideen om å lese bokstavordet bakfra; da ble det Fatah, som betyr erobring. Det var et navn som passet bedre.10

Flere av Fatahs grunnleggere var kommet til åpningen av konferansen på Oljeberget 28. mai 1964. En av dem var Khalil al-Wazir, senere best kjent som Abu Jihad. Han mente at palestinerne først og fremst måtte satse på å føre «folkets krig».11

En annen, Yasir Arafat, også kjent som Abu Ammar, var invitert til Jerusalem, men hadde takket nei fordi han mente at PLO ikke ville tjene palestinernes sak. Frigjøringsorganisasjonen ville ikke bli noe annet enn en papirtiger: farlig i navnet, men ikke i gavnet.

Den 24 år gamle Ali Hassan Salameh var oppfordret til å fullføre ingeniørstudiene og senere engasjere seg i den palestinske motstandsbevegelsen. Men Ali følte seg som sønn av tapernes generasjon. Nå ville han tilhøre vinnernes. Væpnet kamp, og frigjøring basert på støtte fra de arabiske massene, var veien til Palestina. 

Da utsendingene forlot Oljeberget, var det bestemt at PLO skulle få sin egen hær – Den palestinske frigjøringshæren (PLA). Fem tusen palestinere skulle integreres i Egypts, Iraks og Syrias styrker. Men Jordan og Libanon ville ikke innlemme styrken i regjeringshærene. Frykten for at palestinerne skulle skape problemer, var større enn viljen til solidaritet.

Integreringen av frigjøringshæren i arabiske lands styrker forsterket manges oppfatning om at PLO ville bli styrt fra andre araberland, og at organisasjonen ikke ville bli sterk nok til å frigjøre Palestina. Bare geriljakrig kunne føre fram. Begrepet «retur» fikk en magisk klang i det palestinske eksilsamfunnet. Skulle palestinerne få landet tilbake, nyttet det ikke å stole på det såkalte internasjonale samfunns resolusjoner i FN, eller på arabiske brødres tomme løfter.12

I Kairo tok Ali Hassan Salameh verken studiene eller frigjøringskampen alvorlig. Han levde nærmest som en playboy. Han lot seg forsørge av en eldre italiensk kvinne som forgudet den unge atleten. Hun spanderte reiser til Roma og gjorde det som var mulig for å holde på ham.

Det hjalp ikke. Ali forelsket seg i en ung palestinsk kvinne fra en rik familie med store landeiendommer nær Haifa. Nasrawan Sharif studerte fransk, var vakker og intelligent. Det virket som en perfekt match da de giftet seg.

Da en av lederne i Fatah spurte om Ali kunne delta i organisasjonens rekruttering av andre palestinere i Kuwait, svarte Ali ja, selv om den lille flekken i Persiabukten for ham var et øde land av olje og sand. Emiratet bød imidlertid på store muligheter for de palestinske flyktningene. På midten av 1960-tallet var nesten 17 prosent av Kuwaits nær en halv million innbyggere palestinere. Mange av dem sendte store deler av lønningen hjem til familiene i flyktningleirene i Jordan, Libanon og Egypt.13

Ekteparet Salameh flyttet inn i en liten leilighet, og Ali skrev seg inn ved universitetet. Han ble valgt som leder av palestinernes studentunion og rekrutterte etter hvert mange palestinske ungdommer til frigjøringsorganisasjonen.

Da Nasrawan fødte en sønn, ble han oppkalt etter sin drepte farfar, helten fra kampen om Palestina i 1948. Fra nå av ble moren etter arabisk tradisjon omtalt som Umm Hassan, mor til Hassan, og Ali som Abu Hassan, far til Hassan.

3. CIAs nye spion

I Washington, D.C. hadde CIAs interne speidere funnet ut at en av e-tjenestens egne analytikere kunne bli en glimrende etterretningsoffiser i Midtøsten. De visste hva som skulle til for å bli en god spion, og dét er ikke de samme egenskapene som gjerne kjennetegner spioner i filmer og romaner.

En god spion måtte kunne spille på flere strenger, og det kunne Robert Ames, sønn av en stålarbeider fra Philadelphia. Moren var annengenerasjons innvandrer fra Italia. Robert vokste opp i et boligområde med stort sett hvit befolkning og fikk sin første smak på Midtøsten mens han gjorde militærtjeneste på en amerikansk lyttestasjon i Etiopia som først og fremst fulgte kommunikasjonstrafikken mellom Egypt og andre arabiske stater. Men stasjonen analyserte også radiosignaler fra andre deler av verden.

Da Ames var tilbake i USA, begynte han å studere på kveldstid ved siden av en jobb i forsikringsbransjen. Han ville leve ut sin drøm: å se verden som amerikansk diplomat. Men 24-åringen ble ikke tatt opp som aspirant i State Department (utenriksdepartementet) og prøvde i stedet lykken i CIA. Der ble han tatt inn.

De fleste av nykommerne på kullet hadde studert russisk. Ames hadde lest litt arabisk og ville til Midtøsten. Sommeren 1962 kom det en åpning ved det amerikanske konsulatet i Dhahran i Saudi-Arabia. Spionen opererte under dekke av å være handelsattaché. Oppgaven var å drive etterretning i oljekongedømmet og i nabostatene.

En dag ble «handelsattacheen» invitert til å overvære en henrettelse. Ames takket ja fordi han mente det kunne skaffe ham nye lokale kontakter. Da dagen kom, kjørte Ames og en nyankommet visekonsul til Dhahrans torg, der hundrevis av saudiarabere var på plass for å se. Den fryktede nasjonalgarden omringet plassen, og snart ble den dødsdømte ført inn. Han skulle være en pederast som hadde voldtatt og drept en liten gutt fra en velstående familie.

Mange fra både den dømtes familie og slektningene til offeret var på plass. Stemningen var nærmest elektrisk da selveste emiren tok ordet og sa at denne gangen ville han bryte tradisjonen med å la bøddelen stå for halshuggingen. Nå måtte den dømtes bror svinge sverdet.

Ames og visekonsulen sto i bakre rekke da bøddelens sverd ble levert til den dødsdømtes eldste bror. Men i stedet for å rette sverdet mot halsen hans hugg broren ham i ryggen. Det var åpenbart en bevisst handling for å ødelegge den grusomme seremonien. Den såredes slektninger skrek i fortvilelse, og nasjonalgardens soldater løftet geværene.

Robert Ames forholdt seg rolig og sa: «Jeg tror vi bør dra.»14

De snudde seg, gikk vekk og hørte et eneste skudd bak seg. En av offiserene i nasjonalgarden hadde sørget for å fullføre henrettelsen. Visekonsulen var imponert over hvor lite følelser CIAs mann hadde vist, og hvor kald han hadde vært i en situasjon som kunne blitt farlig.

I 1966 fikk Ames tilbud om å flytte til Libanon for perfeksjonere sin arabisk. CIA trengte agenter som snakket språket flytende. I Beirut skulle han det første året bare konsentrere seg om å studere, ikke bruke tid på etterretningsarbeid.

For mange var Libanon et kultursenter i regionen. Til Baalbek-festivalen i Bekaadalen kom Bolsjojballetten, Berlins filharmoniske orkester, Ella Fitzgerald, Louis Armstrong, Cole Porter og Ginger Rodgers, Libanons egen Fairouz og Egypts Umm Kulthoum. Mellom gigantiske romerske søyler og andre utsmykninger på Bacchus-tempelets scene danset, spilte og sang kunstnere fra hele verden.

Beirut var som Monte Carlo, der Casino du Liban hadde utenlandske croupierer og floorshow fra Paris. Men ikke mange kilometer fra de mondene, svingende nattklubbene og restaurantene i hjertet av Beirut lå fattigslige boligkvarter og flyktningleirer. I slumstrøkene bodde palestinerne og det nedre sjiktet av libanesiske muslimer, sjiaene. De holdt til i hytter og skur av lettbetong og bølgeblikk. Enda fattigere kurdere, egyptere og andre innvandrere levde der de kunne. Alle var revet fra hverandre i ulike kulturelle identiteter, delt inn i grupper som sloss for sine klanlederes interesser og almisser. Beirut var som Alexandria en gang hadde vært, en by av mennesker i eksil.

I republikken Libanon var det mange ulike kristne og muslimske grupper. Den uskrevne nasjonalpakten ga de kristne det meste av makten. De palestinske flyktningene som ikke allerede hadde eller kunne kjøpe libanesisk statsborgerskap, fikk få eller ingen borgerrettigheter. Dessuten var det vanskelig for dem å få arbeidstillatelse. De langt færre kristne palestinerne hadde det lettere.

Sammen med sin 29 år gamle kone, Yvonne, og tre døtre flyttet Robert Ames inn i en leilighet sentralt i den vestlige delen av hovedstaden. Yvonne, med blondt hår, isblå øyne og høye kinnben, hadde norske aner. Da Liv Ullman ble verdensstjerne, sa vennene at hun lignet på den norske skuespillerinnen.

Familiens leilighet lå i en blokk nær byens hvite og svartmalte fyr. Det var heller ikke langt til en av Beiruts fremste turistattraksjoner, to kalksteinsklipper, Dueklippene, som reiste seg opp fra Middelhavet i en liten bukt. Fra gaten over kunne de ivrigste gå en bratt sti ned til sjøen og få seg en tur med små fiskebåter gjennom åpningen i en av klippene. De sprekeste kunne klatre opp på de to, fra naturens side perfekt modellerte, femti meter høye bautasteinene. Andre kunne nyte utsikten fra kafeene som lå på rekke og rad på veien ovenfor.

Samtidig symboliserte klippene Beiruts mørke sider. Dette var favorittstedet for mange desperate som ville gjøre slutt på livet.

På den andre siden av Vest-Beiruts kyst lå Hôtel Saint Georges med utsikt over bukten der helgenen skulle ha drept dragen. St. Georges var Beiruts første hotell i luksusklassen og et samlingssted for journalister, diplomater, forretningsmenn og spioner. Lobbyen hadde panel i britisk stil. Den virket mer som inngangen til en klubb enn til et hotell. Før middag på hotellets franskinspirerte restaurant satt gjestene gjerne i baren. Rick’s Bar i Casablanca virket blek i forhold til St. Georges’ Bar i Beirut.

Heller ingen av Casablancas spioner i Rick’s Bar kunne sammenlignes med den britiske KGB-agenten Kim Philby, stamgjest i St. Georges’ Bar. Og ingen i filmen kunne måle seg med den sleipe CIA-agenten James Russell Barracks, en annen stamgjest. Han endte livet under mystiske omstendigheter. Den romantiske trekanten i Casablanca mellom bareieren, Rick Blain – Humphrey Bogart, den vakre Ilsa Lund – Ingrid Bergman, og hennes ektemann kom også til kort sammenlignet med virkelighetens drama.

Philby var i Beirut under dekke av å være Midtøsten-korrespondent for The Observer og The Economist. Der erobret han en amerikansk kvinne, gift med en korrespondent i New York Times. De livsviktige reisedokumentene som en av filmfigurene i Casablanca skaffet seg ved å drepe to tyskere, ble småtterier i forhold til hemmeligheter som ble solgt og kjøpt på Hôtel St. Georges.15

CIA-spionen Robert Ames ble ingen stamgjest i baren. Men han fikk høre at Kim Philby hadde satt seg ned ved sitt stambord klokken 13 onsdag 23. januar 1963 og bestilt sin vanlige gin-tonic. Etter fem drinker hilste Philby kelner og hovmester farvel på sitt vanlige vis. De regnet med at briten ville være tilbake neste dag.

På St. Georges så de så aldri «Mr. Kiim» igjen. Om kvelden snek han seg om bord på det sovjetiske lasteskipet «Dolmatova», som la fra kaien i Beirut havn og gikk ut i Middelhavet. På et hotellrom i Beirut lå en sørpe full sjømann fra Latvia. Da han våknet, oppdaget han at passet og skipet han var hyret på, også var borte. Philby visste på sin side at han var avslørt.16

En av hans gamle kolleger i MI6 hadde noen dager tidligere kommet til Beirut for å få Philby til å tilstå. «Spillet er over. Vi vet hva du har gjort. Vi har penetrert KGB, Kim,» sa Nicholas Elliot da de møttes i en leilighet i byen.17 Philby tilsto noe av det han hadde gjort, men ikke alt. Elliot trodde at hans gamle venn ville samarbeide med MI6, og dro fra Beirut. Philby benyttet sjansen den delvise tilståelsen ga ham, og stakk.

Da KGBs agent dukket opp i Moskva, la han ikke skjul på at Beirut var et av verdens livligste sentre for spionasje. Byen var som en herlig blanding av Wien og Tanger.18

CIAs Robert Ames var mer av en familiemann enn mange andre spioner, og han gledet seg mest over å finne ferske bøker samt internasjonale og arabiske aviser i byen. Det var nok av andre som frekventerte baren for å pumpe journalister, politikere og forretningsmenn, noen av dem var også agenter. Dessuten skulle han konsentrere seg om å perfeksjonere sin arabisk. Men Ames holdt seg ikke konsekvent borte fra St. Georges og moret seg over historiene om andre som forsøkte å skjule sin virksomhet. En av de kuriøse spionene som frekventerte baren, var en jugoslavisk forretningsmann som fortalte at han solgte sykler i Midtøsten.19

Mens Robert Ames studerte arabisk i Beirut, var en ung libaneser blitt venn med Ali Hassan Salameh. Mustafa Zein var høy og slank. Han hadde nesten svart hår, kjemmet med midtskill, og brune, mandelformede øyne. De to hadde møttes første gang i Kairo og videreutviklet vennskapet i Kuwait. Mustafa Zein, som var to år yngre enn palestineren, skulle på et underlig vis senere bli kjent med den fem år eldre amerikaneren Ames.

I motsetning til mange sjiamuslimer fra Sør-Libanon kom ikke Zein fra en fattig familie. Faren eide en dagligvarebutikk og hadde store landområder beplantet med appelsin-, oliven- og fikentrær. Onklene hans var diamanthandlere i Vest-Afrika.20

Selv hadde Mustafa gått på amerikansk misjonsskole i Saida. Senere fikk han stipend for å studere i USA i ett år. Der skulle han bo hos en familie i den lille byen Naperville, sørvest for Chicago. Men den 18 år gamle libaneseren nøyde seg ikke med ett år i USA. Han ble boende hos familien for å studere videre på et college drevet av evangeliske kristne. På fritiden og i feriene arbeidet han som kelner på en god restaurant. Studentens overmåte høflige fremtreden gjorde ham eksotisk for mange betalingsvillige restaurantgjester. Da Zein gikk ut fra det evangeliske colleget i 1964, hadde han spart opp over 10 000 dollar. Deretter reiste han til Kairo for å studere medisin.

I USA hadde den unge libaneseren begynt å interessere seg for politikk. Selv om hans egen familie var bra stilt, var han kritisk til at sjiamuslimene i Libanon hadde liten politisk makt. Likeledes sympatiserte Zein med de palestinske flyktningene.

Etter hvert bygget han opp et omfattende nettverk gjennom sitt engasjement i studentunionen i Kairo. Han var smart, belest, og han elsket Amerika, til tross for sine venstreradikale politiske synspunkter. Etter hvert droppet Mustafa Zein sine legestudier og brukte all tid på politikk og forretningsvirksomhet. Han fikk mange innflytelsesrike venner og ble introdusert både for kongen av Jordan og president Gamal Abdel Nasser.

Tidlig i 1967 reiste Zein til oljeemiratet for å gratulere sin venn som var blitt far. Men det var også en annen grunn til besøket. I Levanten var det mye snakk om at israelerne forberedte en ny krig. Mange israelere i utlandet reiste hjem. Det måtte tyde på at israelerne hadde ekspansive planer.21

Selv møtte jeg Mustafa Zein for første gang i baren på Hotel Commodore i Beirut sommeren 1978. Han ble introdusert av en palestiner fra Time Magazines Beirut-kontor. Abu Saïd Aburish var vennligheten selv overfor en norsk nykommer. Han fortalte hva som var farlig og ikke farlig i det borgerkrigsherjede Beirut, og introduserte meg også for andre Midtøsten-kjennere.

Jeg hadde selvsagt ingen anelse om at Abu Saïd, kontorsjefen i Time, var CIA-agent med et nettverk av informanter i de palestinske flyktningleirene. Den gang var Sovjetunionen og kommunismen USAs primære trussel. Mange palestinske organisasjoner var kommunistisk orientert, nå hadde de en CIA-agent blant sine egne.22

I baren på Commodore la jeg merke til at Mustafa Zein ikke rørte drinken han var påspandert. Den sjarmerende, mørkhårede libaneseren, med rene ansiktstrekk, hadde åpenbart også kvinnetekke. Han skulle visstnok være kjæreste med en av de mest berømte og vakreste casinodanserne i Beirut.

Det skulle gå trettiseks år før jeg møtte Mustafa Zein igjen, denne gang i Amman. Det jeg da fikk høre, var så fantastisk at min journalistiske tommelfingerregel om ikke å stole på det som ble fortalt, surret i hodet. Jeg hadde satt regelen på spissen og notert: «Selv om din mor sier at hun elsker deg, må du sjekke om det er sant.»23

4. Den norske generalen

I første halvdel av1960-tallet var Israel preget av økonomiske og politiske kriser. Innvandringen av jødiske sionister stagnerte, og rundt 50 000 forlot landet i løpet av kort tid. Det var mange, sett i forhold til at Israel bare hadde to millioner innbyggere.

Noen ledere fryktet at emigrasjonen truet statens eksistens. Men folk beholdt sin sans for humor. På et provisorisk skilt på Israels eneste internasjonale flyplass kunne reisende lese: «Vil siste mann som drar, skru av lyset.»

Skiltet var ikke å se da generalmajor Odd Bull i 1963 landet på Lod flyplass for å bli ny sjef for United Nations Truce Supervision Organization, forkortet til UNTSO. FN-observatørene skulle holde oppsyn med våpenhvileavtalene mellom Israel og nabostatene.

Den tidligere norske flyvåpensjefen var en god venn av Israel da han i flyttet inn i en bygning på en høyde sør for Jerusalem, murt opp av gyllen stein. Den hadde huset høykommissæren da britene styrte Palestina fram til 1948. Noen kalte høyden for Det onde råds ås. Det var her ypperstepresten Kaifas skulle ha hatt sitt landsted, og det var her han og folkets eldste skulle ha kommet sammen for å drøfte hvordan de skulle drepe Jesus.

Palestinere flest brukte et navn som skrev seg fra den gang den muslimske kalifen Omar ibn al-Khattab tok Jerusalem. Da kalifen nådde høydedraget sør for byen, ble han så rørt over synet at han lot sin utroper kalle til bønn. Dermed fikk høyden også navnet Bønneutroperens fjell.

Fra sitt kontor i bygget, reist i en blanding av maurisk og europeisk baronistil – med tykke vegger, små vinduer, flatt tak og et par kupler – gjorde general Bull sitt ytterste for å være upartisk. Etter hvert fikk han mer sympati for palestinernes sak, men det snakket han ikke høyt om i tjenesten.

Da jeg senere forsøkte å finne ut mer om den norske FN-generalens virke i Midtøsten, var han død. Men hans enke, Inger Lisa Bull, lot meg se ektemannens brev, dokumenter og bøker, mange fulle av kommentarer. I arkivet fant jeg også rapporter som viste hvordan israelerne provoserte sine naboer.24

Gjennom observatørkorpset fikk Bull rapporter om både israelernes og den palestinske geriljaens aksjoner. Fatahs gerilja fikk støtte fra Algerie, men den unge nordafrikanske staten lå for langt unna og var for svak til å kunne gi palestinerne den drahjelp de trengte. Fatah-ledelsen i Kuwait fikk etter hvert lov til å etablerte seg i Damaskus og ble utstyrt med våpen av den syriske e-tjenesten til å gjennomføre aksjoner mot Israel.

Ingen av lederne i Fatah hadde noen illusjoner om å beseire «den sionistiske staten». Men de mente at militære aksjoner kunne åpne øynene på den internasjonale opinionen, og dessuten vise at det fantes et fordrevet palestinsk folk. Bull mottok rapport om at Beirut-avisene hadde fått et maskinskrevet kommuniké fra Fatahs militære arm. Her het det: «Natten mellom fredag 31. desember 1964 og 1. januar 1965 gikk en avdeling av våre angrepsstyrker til aksjon.» Det var bare én hake ved pressemeldingen: Aksjonen mot Israel fra Libanon fant aldri sted. Libanesiske sikkerhetsstyrker arresterte den palestinske geriljagruppen før den la av gårde.25 Senere gjennomførte palestinerne en rekke sabotasjeaksjoner i Israel. I Odd Bulls arkiv fant jeg et brev der generalen slo fast at israelerne var klar over at den jordanske hæren gjorde alt som sto i dens makt for å stanse palestinske sabotører.26

Søndag 13. november 1966 fikk general Bull rapport om at den israelske hæren i grålysningen hadde gått til angrep mot den palestinske landsbyen Samu’a sør for den palestinske byen Hebron. Tre dager før var tre israelske soldater blitt drept av en mine fem kilometer fra den israelske demarkasjonslinjen. Men geriljaen som hadde lagt ut minen, kom ikke fra landsbyen som israelerne angrep.

Først hadde de rundt fem tusen palestinerne i Samu’a fått ordre om å komme seg ut av husene sine. Deretter ble noen skutt, før soldatene systematisk ødela hus og hjem, sykehus og en moské. Israelerne drepte også 15 jordanske soldater som forsøkte å komme sivilbefolkningen i Samu’a til unnsetning. Én israelsk soldat ble drept i sammenstøtet.27

General Bulls FN-observatører kom til landsbyen da raidet var over. De fant én død kvinne og tre menn liggende på bakken i blodpøler like utenfor hjemmene sine. Flere titall var såret. Israelerne hadde også drept mange husdyr.

Sikkerhetsrådet fordømte Israels aksjon i sterkere ordelag enn på ti år. Selv USAs ambassadør, Arthur Goldberg, var kritisk. Han sa at «tapet av menneskeliv og ødeleggelsene langt oversteg de samlede arabiske terroraksjoner mot Israel». Goldberg sa videre: «Denne storstilte militære aksjonen kan verken rettferdiggjøres, bortforklares eller unnskyldes av handlinger som har skjedd forut, og som den jordanske regjeringen ikke har hatt noe med å gjøre.»28

FNs fordømmelse hadde liten effekt på Israel, men i Jordan førte ødeleggelsen av Samu’a til raseri. Angrepet var gjennomført dagen før Pakistans president skulle besøke Jordan. Statsbesøket skulle falle sammen med kong Husseins 31-årsdag, og Samu’a var som andre byer pyntet med jordanske flagg. De israelske ødeleggelsene fikk derfor en ekstra nedverdigende dimensjon for monarken. Samtidig begynte palestinerne i Jordan å bli utålmodige. Av landets rundt to millioner innbyggere utgjorde de over halvparten.

De innså at kong Hussein ikke kunne beskytte dem mot israelske angrep, og håpet om å få tilbake det historiske Palestina svant for hvert år som gikk. 

Kong Hussein fryktet også at israelernes militære opptrapping var et ledd i en planlagt ekspansjonspolitikk. USAs president Lyndon B. Johnson forsikret imidlertid monarken om at Israel ikke hadde onde hensikter. «Dersom Israel skulle sette i verk den politikken De frykter, vil det få de største konsekvenser,» lovet presidenten.29

Det var en vel bevart hemmelighet at kong Hussein siden 1957 hadde stått på CIAs lønningsliste. Han hadde mottatt millioner av dollar fra CIA. Utbetalingene ble regnskapsført under kodeordet «No Beef» og skjedde direkte til kongen via CIAs stasjonssjef i Amman. Begrunnelsen var at Hussein tillot e-tjenesten å operere fritt i landet.30

I andre uke av mai 1967 ble Israels øverste militærsjef, generalløytnant Yitzhak Rabin, sitert i radioens nyheter: «Tiden er kommet for at vi vil marsjere mot Damaskus for å styrte regjeringen. Det ser ut til at bare militære operasjoner kan forpurre planene om den folkekrigen de truer oss med.» Rabin sa videre at han visste at Syria aktivt støttet den palestinske geriljaen.31

Egypt og Syria hadde i november året før undertegnet en gjensidig forsvarspakt. President Nasser lovet at Egypt ville angripe Israel fra sør hvis israelerne sendte sine styrker mot Damaskus.32

I Kuwait merket Ali Hassan Salameh seg at spenningen vokste mellom Israel og nabostatene. Han og mange andre flyktninger fikk et gryende håp om at palestinerne skulle få landet sitt tilbake da PLOs leder, Ahmed Shukeiri , dro til Gaza og rapporterte at Den palestinske frigjøringshæren var klar til kamp.

I Israel forberedte myndighetene nasjonaldagen som ifølge den jødiske kalenderen i 1967 falt på mandag 15. mai. For å markere at Jerusalem var jødenes historiske hovedstad, ville regjeringen feire 19-årsdagen med en militær parade i byen. Jordan protesterte og sendte en liten styrke til Øst-Jerusalem for å vise at de tok maktdemonstrasjonen alvorlig.

Midt under defileringen kom en av generalløytnant Rabins offiserer og hvisket forsvarssjefen i øret at den egyptiske hæren hadde laget trafikkaos i Kairos gater og var på vei østover mot Suezkanalen og inn i Sinai. Troppene var blitt sendt gjennom den egyptiske hovedstaden for å vise styrke overfor Egypts egen befolkning.

Rabin ble ikke bekymret. Det var ikke første gang egypterne hadde forsterket sine styrker i Sinai. Siste gang var to måneder tidligere. Ingenting tydet på at Egypt ville gå til krig, men Rabin ga ordre til sørkommandoen om å trappe opp rekognoseringsaktiviteten. Nordkommandoen fikk ordre om ikke å foreta noen unødvendige troppebevegelser som kunne gi inntrykk av at Israel planla angrep.33

To dager senere overrasket Egypt alle ved å be FNs fredsstyrke trekke seg vekk fra Sinai-grensene. Styrken, kalt UNEF, var blitt satt inn etter Israels okkupasjon av Sinai og Gazastripen i 1956. Mens den trekantede Sinaihalvøya dekket et område nesten to og halv gang større enn Israel, var Gazastripen, med sine 360 kvadratkilometer, bare 20 kvadratkilometer større enn Trondheim by.34

USA hadde tvunget Israel til å gi opp de okkuperte områdene, og FNs sikkerhetsråd satte inn soldater med blå hjelmer langs grensene. Men nå ville Egypt ha FN bort. Styrken skulle ikke stå i veien hvis det kom til krig. Egypt hadde lovet å angripe Israel hvis israelerne gikk til angrep på Jordan eller Syria.

Natt til 17. mai ble general Bull vekket i sitt hovedkvarter i Jerusalem. Det var kommet et iltelegram fra FNs styrke i Gaza. Bull forsto at Egypts beslutning var som en første akkord i krigens symfoni.

Egypts FN-ambassadør leverte formelt anmodningen om tilbaketrekking av fredsstyrken på Gazastripen 18. mai, og israelerne fikk vite om kravet samtidig som egypterne sendte nye tropper mot Sinai, stikk i strid med avtalen ti år tidligere.

Da FN-styrken var ute, sa general Yitzhak Rabin offisielt at Egypt hadde «aggressive hensikter». Men han visste at styrken ikke var stor nok til et omfattende angrep på Israel. Det samme visste Mossads sjef, general Meir Amit. Han sa: «Egypt var ikke rede for krig. Nasser ønsket ikke krig.»35 Kairos politiske utspill passet imidlertid godt inn i de israelske haukenes opplegg.

Natt til 23. mai offentliggjorde Nasser at han ville stenge Tiranstredet mellom Sinai og Saudi-Arabia for israelsk skipsfart. I praksis betød det ikke mye for Israel. I løpet av de siste par årene hadde det bare gått to israelske skip gjennom stredet til Eilat.

Da Rabin fikk nyheten over telefon, sto han opp og ble kjørt til det underjordiske militærhovedkvarteret i Tel Aviv. Han ga ordre om at militære aksjoner skulle unngås, selv om stengningen var en casus belli – en handling som rettferdiggjorde angrepskrig.36

Litt senere innkalte stats- og forsvarsminister Levi Eshkol til krisemøte. Forsvarssjef Rabin fortalte at de egyptiske styrkene var i defensive stillinger. Han gikk ikke inn for å angripe Egypt umiddelbart, men pekte på at jo snarere Israel slo til, desto lettere ville det bli å vinne. Utenriksminister Abba Eban var enig. Han brukte et annet argument: «Vi utsetter krigen en kort tid for å påvirke Vesten til å støtte Israel.»37

Fra New York reiste generalsekretær U Thant til Kairo. Om kvelden 24. mai 1967 møtte han Gamal Abdel Nasser til middag i presidentpalasset. Egypteren lot seg ikke overtale til å forandre politikk. Nasser godtok imidlertid å vente med inspeksjon av skip som passerte Tiranstredet, hvis Israel ble bedt om ikke å sende båter igjennom. Det var imidlertid en hake ved U Thants plan: Israel ville ikke gå med på to ukers pusterom.

5. I Mossad-sjefens stue

Mike Harari var i Europa. Han hadde kontor i den israelske ambassaden i Paris og ledet derfra en gruppe som samlet inn etterretning. Han var interessert i alt som kunne komme til nytte i angrep mot araberstatene.

Da jeg i 1995 var i kontakt med Hararis sjef i Mossad, generalløytnant Meir Amit, ble jeg invitert til hans hjem utenfor Tel Aviv. Det var lite å få ut om Hararis virksomhet i Paris. Men det var ingen hemmelighet at han hadde arbeidet i sionistenes hemmelige tjeneste også før Israel ble en stat.

Harari ble født inn i en velkjent jødisk familie i 1927 og sluttet seg til den paramilitære sionistiske undergrunnsorganisasjonen Haganah før han var 18 år. Haganah skulle senere ble til Israels militære styrker – Tzahal. Etter at annen verdenskrig var over, ble Harari sendt til Roma som radiooperatør, og etter en stund ble han leder for gruppen som smuglet jøder fra Italia og Frankrike til det britiskstyrte Palestina. Her lærte Harari å forfalske dokumenter, skaffe dekkleiligheter, opprette falske firma, krysse grenser i all hemmelighet og unngå å komme i politiets søkelys. Karrieren i Italia ble kjent gjennom den israelske romanen Gideonim, der han fikk kodenavnet Alex. Romanens navn spiller på agentene som var med i et hemmelig radionettverk til den viktigste paramilitære grupperingen, Haganah. Nettverket ble kalt Gideon og medlemmene Gideonim.38

Overfor italienere likte Harari godt å snakke om sin tid i Italia, som hadde vært perfekt for undergrunnsvirksomhet. Kysten var full av små havner, og Roma var en lett by å operere i. Harari fortalte at han til og med var blitt på hils med en av Italias største operasangere.39

I 1948 fikk han jobb som sikkerhetsvakt i det israelske utenriksdepartementet, og seks år senere ble han tatt inn i Mossad. Han steg i gradene, og det ble vitset om at Mike var like hemmelighetsfull som sin første sjef i Mossad, Reuven Shiloah. De ville ikke engang oppgi adressen når de satte seg inn i en drosje.40

Men om Mossads tidligere sjef, general Meir Amit, ikke snakket om Harari, var han overraskende åpen om sin egen rolle i forspillet til krigen i 1967, kjent som seksdagerskrigen: «Vi i Mossad visste at de egyptiske troppene som hadde gått inn i Sinai, ikke var noen invasjonsstyrke. Vi kjente til at president Nasser hadde gitt ordre om at israelske mål ikke skulle beskytes eller bombes. Egypt hadde tatt en politisk beslutning om ikke å starte noen krig. Det visste alle i den israelske regjeringen da den kom sammen sent om kvelden lørdag 27. mai 1967. Jeg var til stede.»41

Mens general Amit snakket, så han seg rundt i den rommelige stuen: «Her fikk jeg besøk av CIAs stasjonssjef i Tel Aviv, John Hadden. Nestsjefen for Israels militære e-tjeneste var også her, og vår jobb var å overbevise CIA om at situasjonen hadde forandret seg dramatisk i løpet av de siste døgn.»

Jeg hadde også sett meg om i stuen og lagt merke til en rekke små figurer som sto i en bokhylle: spanske flamencodansere, afrikanske menn som slo på trommer, vikinger i rustninger og norske troll. Alle hadde funnet veien til den tidligere Mossads-sjefens hjem. Han fortalte meg at Hadden var en erfaren spion med sans for humor. Hver morgen studerte han avisenes karikaturtegninger for å få et inntrykk av hva som rørte seg i landet. Amerikaneren kunne ikke hebraisk, og i Mossad ble han omtalt som «Bastarden».

Amit mente at Sovjetunionen hadde en finger med i spillet i Egypt, og hadde sagt til Hadden: «Ikke gjør noe. Vi tar oss av dette.»42

CIAs stasjonssjef i Tel Aviv var skeptisk. «Hvis dere angriper Egypt, vil USA gå inn med styrker der for å beskytte landet,» sa Hadden. Han var som så mange i CIA ikke særlig israelvennlig.

Amit trodde ikke på trusselen.43

I Jordan forberedte kong Hussein seg på nye israelske angrep, og selv om de ikke kom, fryktet han intern uro. Kongen hadde to valg: enten satse på et godt forhold til Israel eller holde seg til de andre araberstatene, særlig Egypt. President Nasser var den fremste forkjemperen for panarabismen – ideologien om at araberne er ett folk og bør representeres av én stat.

Da det kom en invitasjon fra Kairo, takket Hussein ja. Nasser ville at Jordan skulle akseptere samme type forsvarspakt som Egypt hadde med Syria, og utpå morgenen tirsdag 30. mai 1967 landet kong Husseins fly i Kairo med kongen selv bak førerspaken.

Da den jordanske monarken steg ut av flyet, i full militæruniform og med pistolen synlig i hylsteret, ble han møtt av en sivilkledd president Nasser sammen med hans fire visepresidenter.

De dro til Koubbeh-palasset, der kong Hussein gjorde det klart at han ville gjøre det som var nødvendig for å inngå en militær pakt med Egypt. Den kunne bli en blåkopi av forsvarspakten mellom Egypt og Syria fra 1966.

De samlede styrkene, inkludert de syriske og jordanske, skulle settes under kommando av Egypts forsvarssjef, general Mohammed Fawzi. For å styrke den jordanske fronten måtte kong Hussein også si ja til soldater fra Egypt, Irak, Syria og Saudi-Arabia på jordansk jord.

Seremonien ble kringkastet av Kairo radio. Dette var nedverdigende for kong Hussein. For å gjøre vondt verre fikk PLOs leder, Ahmed Shukeiri , være med på pressekonferansen etter signeringen av avtalen. I tillegg ble Hussein tvunget til å ta med seg PLO-lederen i privatflyet til Amman.

Samme dag reiste Mossad-sjefen til Washington. «Ingen, verken i det amerikanske utenriksdepartement eller i den israelske ambassaden i Washington, visste hvilket ærend jeg kom i,» fortalte Amit.44

«Jeg dro rett til CIAs hovedkvarter, til min gamle venn direktør Richard Helms og spurte: ’Hva har dere og britene i tankene når det gjelder å sende inn en flåtestyrke i Rødehavet for å bryte Egypts blokade’?»

Han visste at Norge, Danmark og Nederland var blitt bedt om å delta.

«Det blir det ingenting av,» kunne Helms opplyse. «Det er bare noe presidenten, utenriksministeren og forsvarsministeren har på papiret.»

«Kan jeg få snakke med noen av dem?»

«Ja, jeg kan få til en samtale med forsvarsministeren.»

Mossad-sjefen sa at han forventet amerikansk støtte på den diplomatiske fronten og når det gjaldt våpenhjelp, men ut over dette ventet Israel ikke noe og ville heller ikke be om noe.45

Noen timer senere møtte Amit forsvarsminister Robert McNamara og sa til ham:

«Herr minister, jeg forstår din posisjon, du behøver ikke svare, men hør på meg. Vi kan ikke fortsette slik som nå; jeg drar tilbake og anbefaler at vi starter offensiven mot Egypt. Vi trenger ingen militær hjelp fra USA før krigen, men det er tre ting jeg gjerne vil nevne: Sovjetunionen må isoleres slik at de ikke griper inn i konflikten, dere må hjelpe oss politisk i FN når det blir nødvendig, og USA må forsyne oss med nye våpen når krigen er over.»

Robert McNamara svarte ikke, men stilte i stedet spørsmålet: «Hvor mange dager vil krigen ta?»

«En uke.»

«Hvor store tap?» McNamara stirret på israeleren gjennom sine rammeløse brilleglass.

«Færre enn under Israels frigjøringskrig i 1948.»

Den amerikanske forsvarsministeren hadde ikke flere spørsmål. Men sjefen for Mossad var ikke ferdig:

«Har du et råd? Skal jeg bli her noen dager til og se hva som skjer?»

«Du bør reise hjem, de trenger deg der,» svarte McNamara.

I Jordan var kong Hussein bekymret over at de israelske generalene virket krigshissige, og lørdag 3. juni 1967 møtte han den amerikanske ambassadøren i Amman. Kongen fortalte at han ikke ønsket krig, men følte seg presset av palestinerne. Nå håpet Hussein at forsvarspakten med Egypt ville flytte byrden av problemet fra hans egne skuldre til Nassers. Kongen satset på at Egypt ble målet for kritikk fra den palestinske grasrota hvis det ikke kom til krig.46

I Israel hadde statsminister Levi Eshkol utnevnt Moshe Dayan til forsvarsminister i en ny samlingsregjering med medlemmer fra opposisjonen. Blant dem var Menachem Begin, den tidligere leder av undergrunnsbevegelsen Irgun Zvai Le’umi – Nasjonale Militære Organisasjon. Medlemmene i Irgun hadde kjempet mot britene fram til 1948. De gikk inn for et Stor-Israel, som omfattet hele Palestina og Jordan.

På den første pressekonferansen lørdag 3. juni valgte Dayan bevisst å holde en forsiktig tone for å villede alle utenforstående. Egypterne gikk i fellen, og president Nasser avblåste unntakstilstanden som var blitt innført noen dager tidligere. 47

Sent samme kveld landet Mossads sjef i Tel Aviv. Amit ble kjørt rett til statsministerens bolig i Vest-Jerusalem. I den røykfylte stuen ventet de viktigste ministerne og generalene. Mossad-sjefen fikk spørsmålet: «Hvordan vil Washington reagere hvis Israel angriper Egypt?» «Jeg har forstått det slik at amerikanerne ikke har noe imot at vi sprenger Nasser i småbiter,» svarte han.48

Statsminister Eshkol og de andre var overrasket. Alle rapporter, telegrammer og offentlige uttalelser gikk ut på at USA ikke ønsket en krig. Selv Israels ambassadør i Washington mente at regjeringen burde vente og se. Men i statsministerens stue var haukene i flertall. Regjeringen skulle sammenkalles neste dag, selv om beslutningen allerede var tatt denne lørdagskvelden.

Mossad-sjef Amit fortalte meg at han var med da regjeringen dagen etter ga sitt formelle ja til å angripe Egypt. Etter møtet virket Dayan utålmodig. Han fikk vite at Nasser skulle sende en av sine visepresidenter til Washington for å gjøre en ærefull retrett i blokaden av Tiranstredet. Retretten skulle være svar på FNs mange appeller. Israel hadde på sin side lovet president Lyndon B. Johnson at de skulle vente til visepresidenten hadde vært i USA.

«Er det ikke best å vente et døgn?» foreslo Amit.

«Nei, har vi bestemt oss for krig, starter vi i morgen,» svarte Dayan. Det gjaldt å slå til før den egyptiske utsendingen kom til USA.

I Washington skrev CIA-sjef Richard Helms brev til president Lyndon B. Johnson. E-sjefen fikk stemplet brevet «Eyes only» for at det ikke skulle gå gjennom normale postkanaler til Det hvite hus. Helms følte seg trygg på konklusjonen. Israel ville gå til krig en av de nærmeste dagene. Mossad-sjefen hadde selv fortalt at hastig retur til Israel betød at beslutningen om krig var tatt.49

Amerikanerne fikk detaljert informasjon om krigsplanene. Datoen var flyttet fram fra 15. til 5. juni for å unngå at Nasser fikk tid til å finne en vei ut av hjørnet han hadde malt seg inn i.50

6 .Sannheten – det første offer

De første 40 israelske jagerbomberne lettet fra sine baser 5. juni 1967 klokken 07.10 israelsk tid; noen minutter senere tok nye 40 av rullebanen, og så ytterligere 40. Det første angrepet skulle settes inn mot ni egyptiske flybaser; den tiende ble bombet noen sekunder senere.

Forsvarsjefen, generalløytnant Yitzhak Rabin, hadde vært skeptisk til den ambisiøse planen om at 183 israelske fly skulle settes inn i angrepet. Bare tolv ble holdt i reserve for å beskytte eget luftrom. Men han stolte på kollegenes vurderinger.51

Det var operasjonssjefen, generalmajor Ezer Weizman, som hadde klekket ut planen, drømt om den, produsert den bit for bit og trent soldatene til å gjennomføre den. Nå satt han og de andre vendt mot det lydløse kommunikasjonsanlegget i det underjordiske kommandosenteret i Tel Aviv, som ble kalt «Hølet». Bare en intens vanndrikking avslørte hvor spent sjefen for flyvåpenet var. Han drakk fra en stor mugge. De andre hørte gurglingen og så til sin forbauselse at muggen ble tømt i én slurk.

Det var den israelske militære etterretningstjeneste som hadde foreslått tidspunktet for å angripe, klokken 07.45. Alle i rommet visste at når radiostillheten ble brutt, var de i gang. Egypterne som bemannet bakke-til-luft-radarene, ville på denne tiden være mest sårbare fordi de var trette etter et åtte timers skift. Piloter og flymannskap ville samtidig børste brødsmulene ut av bartene etter solide frokoster, og kampflyene ville være ute av hangarene for vedlikehold. Og kanskje aller viktigst: Egypts høyeste stabsoffiserer ville snegle seg gjennom Kairos trafikk på vei til sine kontorer.52

Så kom den første meldingen til kommandosenteret i Tel Aviv. Fem egyptiske fly var ødelagt. Så nye fire, to til, enda tre, fire; alle var bombet til forvridd metall mens de sto på bakken.

Like ved Israels grense til Sinai hadde en ung israelsk offiser ventet på ordre i to uker. Løytnant Moshe «Muki» Betser ledet en liten gruppe spesialsoldater som skulle angripe egypterne før den fremste panserbrigaden rullet gjennom grensegjerdet.53 Betser og de andre soldatene så flyene gå vestover, lavt for å unngå egypternes radarenheter. De hadde ikke gått mer enn et kvarter gjennom ørkenen før han holdt hånden opp som tegn til at de andre skulle stanse.54

Solen i ryggen laget en tynn skygge på sanddynen foran, men Betser snek seg fram. Så la han seg ned for å kravle videre. Noe var ikke som det skulle være. Svart røyk steg opp i søyler mot himmelen. De siste etterretningene Betser hadde fått, var at det sto bortimot 30 egyptiske stridsvogner oppstilt i en formasjon på en sandslette i utkanten av dalen de hadde foran seg. Israeleren satte kikkerten til øynene. Et dusin stridsvogner sto i flammer. Jeeper og lastebiler lå spredt rundt i landskaper som smadret leketøy.

Lenger unna så han tusener av egyptiske soldater bevege seg vestover, vekk fra flammer og røyk. Betser løp tilbake til jeepen for å sjekke med kommandobilen i general Ariel Sharons fremrykkende divisjon. Den høyreiste blonde Sharon hadde helt fra ungdommen av deltatt i kampene mot araberne. Han var både berømt og beryktet for en rekke brutale aksjoner på Gazastripen og Vestbredden.

«Ok, Betser, kjør fremover, men forsiktig.»

Det tok ikke lang tid å ta igjen horden med flyktende egyptiske soldater etter at de var blitt bombardert med artilleri. Betsers jeep skar gjennom massen. Israelerne skjøt i luften for å spre de våpenløse egypterne. Offiserene var forsvunnet. De hadde kommet seg unna i bilene som var kjørbare etter bombardementet.

I Israel var klokken 08.10 da Israels stemme – Kol Israel – sendte ut den første radiomeldingen om at Egypt hadde gått til angrep på Israel. Alle israelske soldater ble bedt om å møte opp ved sine enheter snarest, mens flyalarmen gikk.

I UNTSO-hovedkvarteret i Jerusalem kom det en oppringning til Odd Bull samtidig som Kol Israel sendte ut den falske meldingen om at Israel var angrepet av Egypt. Den norske generalen kjente igjen stemmen. Det var en diplomat fra det israelske utenriksdepartementet. «God morgen, general Bull. Dette er Michael Pragai. Kan du komme til et møte i utenriksdepartementet?» spurte israeleren.55 Bull foreslo klokken 10.30, men fikk som svar: «Det er for sent. Du må komme straks.».

Generalen satte seg i bilen sammen med oberst Johnson fra USA. Det var en gyllen regel å ha en annen offiser med seg i slike møter. I utenriksdepartementet fikk de høre at Israel var i en defensiv krig med Egypt.

«Hvordan startet krigen?»

«Krigen startet da egyptiske fly tok av fra sine baser og gikk mot Israel. Våre fly avskar dem.» Så kom israelerne til hovedsaken: «Statsminister Levi Eshkol har bedt om at følgende blir formidlet til kong Hussein: Israel vil ikke angripe Jordan med mindre Jordan angriper først. I motsatt fall vil Israel slå tilbake med alle midler.»

Det var ikke normal praksis for FN å overlevere trusler. Men denne meldingen var viktig. General Bull aksepterte oppdraget, men ville vite hva slags kamper som pågikk på den sørlige fronten.

«Der er det et panserslag».

«Det var da merkelig at kampene skulle bryte ut samtidig som Nasser sendte sin nestkommanderende til Washington,» kommenterte Bull. Ingen av israelerne svarte.

I Amman mottok kong Hussein telefon fra president Nasser bare ti minutter etter det første flyangrepet. Kongen fikk høre om Egypts militære suksess. Ti minutter senere fikk den egyptiske generalen som ledet felleskommandoen i Amman, en kodet melding. Den fortalte at syttifem prosent av israelernes fly var skutt ned. Generalen fikk samtidig ordre om å åpne den jordanske fronten. Styrken skulle ta så mye land som mulig før FN krevde våpenhvile.56

Den jordanske monarken var skeptisk. Men det var for sent. Han kunne ikke gå tilbake på avtalen om å la den jordanske hæren stå under egyptisk kommando.

Klokken 10.35 ringte Odd Bull til utenriksdepartementet og informerte om at budskapet var sendt til kong Hussein. «Men jeg har ennå ikke mottatt noe svar,» sa FN-generalen. Grunnen var enkel. Kongen ignorerte budskapet av samme grunn som da han aksepterte Kairos ordre om å gå til angrep mot Israel. Han hadde allerede overgitt kommandoen av sine styrker til Egypt.

Ti minutter senere åpnet jordansk artilleri sporadisk ild langs Jerusalem-fronten. Det var ikke uvanlig med slengskudd langs frontavsnittene, så det gikk tre kvarter før ilden ble så omfattende at UNTSO rapporterte skytingen. Bull tok kontakt med begge parter for å få gjenopprettet våpenstillstand. Til ingen nytte. Jordanernes tyngste artilleri skjøt også mot israelske militære installasjoner nær Tel Aviv og i Jezreeldalen nord i landet.

Klokken 13.30 oppdaget Bull at jordanske tropper kom inn i UNTSO-hovedkvarteret gjennom porten fra øst. Det var ikke vanskelig å kjøre opp til bygningene uten å bli sett fra israelernes posisjoner på vestsiden. Men at jordanerne skulle trenge seg inn på et FN-område, var det siste Bull hadde tenkt seg. Også ut fra et militært synspunkt var det helt uforståelig. Jordanerne hadde ikke sikret seg kontrollen over Scopusberget på nordøstsiden av Jerusalem. Skulle Jordan gå til angrep, mente Bull at det burde det sikres først.57

UNTSO-sjefen løp selv ned mot porten og møtte den jordanske kompanisjefen på halvveien.

«Hva vil dere?» spurte general Bull.

«Jeg har ordre om å okkupere området,» svarte major Badi Awad og presenterte seg.

«Det er brudd på avtalen med jordanske myndigheter,» parerte Bull høflig, men bestemt. Han tok med seg majoren inn i garasjen og ringte den jordanske liaisonsjefen. UNTSO-generalen visste at det forsterkede kompaniet som sto i ingenmannsland, var en altfor liten styrke til å kunne klare å forsvare området hvis israelerne gikk til angrep.

«Jeg kjenner ikke til noen planer om å okkupere UNTSO-hovedkvarteret,» sa den jordanske obersten som var ansvarlig for kontakt med FN gjennom telefonen.

«Ta kontakt med den militære ledelsen og få kompaniet ut av FN-sonen,» sa Bull. Han var sint. Idet generalen la på røret, hørte han at majoren over radioen fra sine overordnede fikk ordre om å besette UNTSO-hovedkvarterets bygninger.

De to gikk opp til FN-generalens kontor. Igjen ringte Bull det jordanske liaisonkontoret. Aldri før hadde den kjølig korrekte nordmannen vært så opphisset: «Hvis styrkene ikke trekker seg tilbake umiddelbart, skal jeg personlig ta kontakt med kong Hussein,» skrek generalen inn i røret.

Det imponerte major Awad. Han forlot bygningen sammen med sine tre jordanske soldater. General Bull ringte nok en gang til det israelske utenriksdepartementets kontaktkontor. «Vi har forsøkt å få bort de jordanske styrkene,» sa Bull og la til: «Sørg for at israelske styrker holder seg vekk.»

Men israelerne hadde allerede bestemt seg for å bruke jordanernes beskytning som grunn nok til å gå til full krig mot kong Hussein. Statsminister Eshkol var ikke lenger tilbakeholden. Han ville ha Øst-Jerusalem og hele området vest for Jordanelven.58

7. Den hellige høyden

En 37 år gammel israelsk oberst med rødblondt, krøllete hår var pekt ut til å lede angrepet på det jordanske Øst-Jerusalem. Mordechai Gurs fallskjermbrigade skulle egentlig ha hoppet ut bak egypternes linjer i Sinai og angrepet egyptiske stillinger. Men de israelske bakkestyrkene rykket så raskt fremover at brigaden i stedet ble sendt til Jerusalem.

Det var ikke noe jordansk bombardement mot Vest-Jerusalem da fallskjermsoldatene kom dit i busser utpå kvelden 5. juni og ble satt av i et boligområde. En eldre kvinne kom ut av huset sitt med et israelsk flagg. «Heng det over den frigitte veggen,» sa hun og siktet til Vestmuren – Klagemuren – restene av jødenes andre tempel. Det lovet kapteinen som tok imot flagget.59

Før det det ble helt mørkt, tok etterretningsmajoren to av brigadens bataljonssjefer med på en rekognoseringstur langs frontlinjen. Fra taket på et hus, bare noen meter fra piggtrådsperringene som markerte linjen, så de for første gang ingenmannsland.

Oberst Gurs fremste etterretningsoffiser var en 34 år gammel regnskapsfører. Major Arik Achmon fortalte det han visste. Det var ikke mye. Gur fikk valget: Han kunne krysse minefeltet i ingenmannsland ved midnatt, eller han kunne vente til det ble lyst. Da ville han få flystøtte. Obersten bestemte seg for mørket.

Ved 23-tiden om kvelden var styrken fremme i den jødiske ultraortodokse bydelen Mea Shearim, nær fronten. Soldatene spredte seg ut i sidegatene. Nattehimmelen over Jerusalem var da opplyst av eksplosjonene fra israelske artilleri-, stridsvogn- og bombekastergranater. For å blende de jordanske soldatene ble det satt opp batterier av lyskastere på flere høye bygg i Vest-Jerusalem.

Selv om det var kjølig i byen 900 meter over havet, svettet mange av de israelske soldatene av nervøsitet. De fleste fallskjermjegerne som gikk i rekker gjennom smale gater mot frontlinjen, var i tyveårene. De visste at grensen var blokkert av skyttergraver, bunkerser, minefelt og betongblokker.

Brigadens tre bataljoner skulle bryte seg gjennom i en korridor nordvest for The American Colony Hotel, reist i gyllen stein og omgitt av pinjer og palmer.

Et tiår senere ble hotellet min korrespondentbase i Jerusalem, og jeg fikk innsyn i dets dramatiske historie før 1967.

Under første verdenskrig ble den britiske invasjonshæren som kom til Jerusalem, møtt av byens ordfører med et hvitt laken festet på et kosteskaft. Det var en norskfødt kvinne, døpt Anne Tobine Larsen Øglende, som hadde sørget for kapitulasjonsflagget. Hun ledet en kristen sekt som holdt til i bygningene til nåværende American Colony Hotel. Drøye førti år senere, i 1948, ble bygningene liggende nær frontlinjen da israelerne tok Vest-Jerusalem og jordanerne den østlige delen av byen.

Den 5. juni 1967 bodde det bare to journalister på American Colony Hotel. Den ene av dem kom fra Danmark. Da jordanerne parkerte en stridsvogn i innkjørselen, ble han så redd at han drakk seg sanseløs. Men før det hadde han fra hotellets annen etasje kunnet se inn mot det israelske Vest-Jerusalem – bak de åpne markene som markerte ingenmannsland. I forlengelsen av markene, som var fulle av miner, gikk en høy steinmur sørøstover mot den sterkt bevoktede Mandelbaumporten, den eneste offisielle åpningen mellom Israel og Jordan. Der var det stort sett bare diplomater og representanter fra FN som kunne kjøre gjennom den S-formede slusen med antitankbarrikader, piggtråd, et blått flagg og FN-vakter. Vrakene av rustne, armerte kjøretøyer like ved minnet om tapte liv og krigen i 1948.

Israelernes plan var å sikre American Colony Hotel før invasjonsstyrken på 400 mann gikk videre østover, mot Det palestinske arkeologiske museum. Her skulle alle vente på regjeringens beslutning om hvorvidt Gamlebyen skulle erobres eller ikke. På folkemunne ble den festningslignende bygningen like utenfor bymuren, med sitt åttekantede tårn, kalt Rockefellermuseet. Det var bygget med midler fra Rockefeller Foundation.

Klokken 02.15 laget de israelske sprengningsekspertene, sappørene, en åpning i den første piggtrådsperringen. De tråkket piggtråden til jorden og gikk fram til minefeltet, femti meter unna. Der løftet de fram lange metallrør fylt med dynamitt. Rørene ble staket under nok et piggtrådgjerde, og så ble det sprengt en 50 cm renne fri for miner. Den trygge veien ble markert med hvit tape. Sappørene forserte nye tre lag med piggtrådsperringer nordvest for American Colony. Klokken 03.15 kom den første rapporten til oberst Gur over radio: «Vi er gjennom.»60 Under den mørke himmelen som nå var full av røykskyer, gikk fallskjermjegerne én etter én gjennom tistelmarkene.

De angripende bataljonene hadde ulike oppgaver. En av dem skulle ta American Colony og skjøt mot hotellet og moskeen vegg i vegg. Deretter stormet soldatene fram og brøt seg gjennom frontdøren til hotellet. Inne gikk de fra rom til rom jakt etter jordanske soldater. De fant ingen.

Den fulle journalisten hadde gjemt seg i kjelleren og sovnet der. Han ble reddet av direktøren før israelerne kastet en håndgranat inn i det mørke kjellerrommet.61

Etter at soldatene hadde tatt American Colony, møtte de sterk motstand. Bataljonen hadde fått ordre om å rykke inn i Saladingaten og så gå videre mot Rockefellermuseet. Soldatene hadde bare noen få kart og luftfotografier av bydelen. Offiserene som hadde fått kartene, forsto ikke helt de røde pilene som var tegnet inn. Og dermed gikk det galt. I Y-krysset hundre meter sør for hotellet gikk israelerne til høyre i stedet for til venstre. Her i Nablusveien, nær frontlinjen, lå det en rekke jordanske stillinger. Da jordanerne oppdaget at israelerne kom fra nord, snudde de mitraljøsemunningene, og halvparten av den israelske styrken ble meiet ned. De israelske soldatene kalte denne delen av Nablusveien Dødens allé.

Etter hvert fikk israelerne forsterkninger, og jordanerne trakk seg tilbake mot Gamlebyen, mens de overlevende og de nyankomne soldatene rykket fram i retning av Rockefellermuseet. Soldater og offiserer klatret over hagegjerder, gikk gjennom hager, bugnede av bougainvillea og sjasmin, og fant fram til bygget med det hvite, høye tårnet. Litt senere vaiet det israelske flagget fra toppen av museet, godt synlig for alle i området.

Imens angrep en annen israelsk bataljon det jordanske politiakademiet og den såkalte Ammunisjonshøyden, seks hundre meter lenger nord for hotellet. Der lå det en sterk jordansk stilling. Jordanerne sto imot de første angriperne, men israelerne sendte også forsterkninger hit.

Ved 04.30 tiden meldte den jordanske kommandanten til sin sjef over radio: «Nå er det kamper mann mot mann. Du vil ikke høre mer fra meg, men jeg håper du vil høre om meg og mine menn.» Brigader Ata Ali svarte fra sitt hovedkvarter i Gamlebyen: «Måtte du få et langt liv, min venn.»62 Israelerne tok deretter Ammunisjonshøyden, men med store tap.63

Utpå ettermiddagen tirsdag 6. juni var det palestinske Øst-Jerusalem, på nordsiden av Gamlebyen, på israelske hender. Palestinerne fikk over radio ordre om å henge hvite flagg ut av vinduene.

Den jordanske kommandanten i Øst-Jerusalem, brigader Ali Atta, forsto at slaget var tapt. Utpå natten fikk alle soldatene på bymuren ordre om retrett. Den samme ordren fikk styrken som holdt åsryggen fra Oljeberget og nord til Scopusberget.

Da morgenlyset kom, var det bare et hundretall bevæpnede menn igjen i Gamlebyen, de fleste lokale palestinere. Noen få jordanske soldater var også igjen. De hadde gått seg bort under evakueringen.

Minister uten portefølje, Menachem Begin, våknet som vanlig tidlig og skrudde på BBC World Service. Til sin forskrekkelse hørte han at FNs sikkerhetsråd forsøkte å få i stand våpenhvile. Det kunne bety at det ikke ville være mulig for israelerne å ta bydelen innenfor muren, med de jødiske helligdommene. Begin ringte forsvarsminister Moshe Dayan og ba om et snarlig regjeringsmøte.

Av frykt for flyangrep samlet ministerne seg i Knessets kjeller. Dayan ble samtidig kontaktet av sjefen for Sentralkommandoen, brigader Uzi Narkiss, som sa: «Moshe, jeg trenger politisk samtykke for å gå videre inn i Gamlebyen.»64 «Hva trenger vi dette Vatikanet for?» spurte Dayan. Han mente at denne delen av Jerusalem, som var hellig for jøder, kristne og muslimer, burde bli en internasjonal by, slik Vatikanet var i Roma.

Men da regjeringen var samlet, og Dayan kom i mindretall, forandret han mening. Gamlebyen skulle tas, og klokken 09.30 kunne oberst Gur se ned på Klippedomen fra Oljeberget.

Litt senere ble en panservogn kjørt nedover forbi Getsemane og mot Løveporten. Foran lå Via Dolorosa – Smertens vei – der Jesus skulle ha gått med korset til Golgata. Oberst Gur hadde studert mange luftfoto av bydelen; han visste hvor de skulle, og minutter senere er han ved Klippedomen. Muslimenes hellige høyde var brolagt og beplantet med trær i rekker langs sidene. Israelerne var ekstatiske. For første gang siden år 135 var Davids by, byen som de hadde drømt om, under jødisk kontroll. 

Obersten grep radiomikrofonen for å snakke med general Narkiss i Sentralkommandoen: «Tempelhøyden er vår! Tempelhøyden er vår! Tempelhøyden er vår!» 

Gurs kommunikasjonsoffiser dro ut et israelsk flagg han hadde under skjorten. «Skal vi henge det på toppen av domen?»65

«Yallah!» Gur brukte det arabiske ordet for «sett i gang».

Major Achmon og en annen offiser gikk mot Klippedomens kobberdør. Den var låst og boltet. De skjøt låsene opp og gikk inn i det muslimske gudshuset. En trapp ledet til balkongen over den hvite marmorflaten som dominerte helligdommen. De endte opp på innsiden av gullkuppelen. Der åpnet de en luke, og med ett var de på toppen av Klippedomen og kunne feste det israelske flagget til den islamske månesigden.

Andre soldater sprengte seg gjennom døren til al-Aqsa-moskeen hundre meter unna. Den var også tom. Det hadde ikke vært jordanske soldater på Den hellige høyden.

I mellomtiden lette Gurs nestkommanderende etter en vei til Vestmuren, jødenes største helligdom. Med ett dukket det opp en eldre palestiner i hvit kjortel og med rødt ordensbånd.

«Hvor er Kotel – Vestmuren?»

Palestineren, som tilhørte den muslimske organisasjonen med ansvar for helligdommene, svarte uten å nøle på hebraisk: «Kom med meg; jeg skal vise dere.»

Han tok føringen med utålmodige soldater bak seg. Så pekte palestineren på en smal, liten, grønn dør og sa: «Fra den kan dere gå til muren.» 

«Todaraba» – takk – svarte israelerne og løp videre. På venstresiden var det en husvegg, på høyresiden et jerngjerde og noen trapper. Det var så smalt at soldatene måtte gå på rekke.

«Kotel! Kotel!» – skrek de og stirret forhekset på de store oppmurte steinblokkene med grønne busker mellom sprekkene.

Sjefsrabbiner for den israelske hæren, Shlomo Goren, hadde fulgt etter soldatene til fots med sin shofar og tora i hendene. Den skriftlærde hadde ikke engang tatt på seg hjelm, men hadde kommet seg helskinnet til Løveporten og inn i Klippedomen med bukkehornet i hendene.

«Du tar deg av ham,» sa Gur til Achmon.

«Hva sier du, major?» spurte Goren og snudde seg til Achmon.

«Blåse eller ikke blåse?»66

Gorens assistent, som også var rabbiner, sto bak sjefen og ristet på hodet.

«Nei!»

Hvis Goren hadde blåst i en shofar på innsiden av Klippedomen, vil det være det samme som å sette fram et religiøst krav. Det ville skapt full krig med alle muslimer i verden. Major Achmon forsto ikke implikasjonene av bare en lyd fra et bukkehorn. Men han lyttet til rabbinerens assistent. Det ble «nei!»

Assistenten kjente trolig historien fra muslimenes okkupasjon av Jerusalem 1329 år tidligere. Den gang var kalif Omar invitert av erkebiskop Sofronius til å be i Den hellige gravs kirke. Han avsto av frykt for at det kunne føre til krav om å gjøre kirken om til moské. I stedet la kalifen seg ned i bønn på gårdsplassen utenfor; der ble Omars moské ble bygget.67

Forsvarsminister Dayan, som var blitt kjørt til Scopusberget, kjente også historien om kalifen Omar. Da han så et israelsk flagg vaie over Klippedomen, ble han rasende. Dayan fikk kontakt med oberst Gur over radioen og skrek: «Du kommer til å sette hele Midtøsten i brann. Fjern det flagget øyeblikkelig!»68

8. Plyndring

Arbeiderpartiets sekretær Haakon Lie var kommet til Israel som journalist. En drøy uke før angrepet på Egypt hadde han fått et telegram med ordene: «Du er ønsket i Jerusalem.» Lie visste ikke hvorfor han var ønsket, men det falt ham ikke inn å spørre. Utrustet med ID-kort fra den norske arbeiderpressen, fotoapparat og filmkamera reiste han tidsnok til å være i landet da israelerne gikk til angrep på Egypt.

Israelerne hadde invitert mange internasjonale venner som kunne rapportere ukritisk til sine hjemland. Propaganda var like viktig som våpen for å beholde sympatien. Det gjaldt å gi verden inntrykk av at Israel var offer.

Haakon Lie kom fram til Jerusalems fire hundre år gamle osmanske mur samtidig som de første israelske soldatene tok over byen fra innsiden. Han så en av dem på toppen som ropte: «Skaff meg et flagg.» Soldaten kastet ut et rep, og litt senere kom en israeler med det blåhvite flagget med stjerne. Haakon Lie grep flagget og begynte å klatre opp skråningen mot muren.

«Stopp! Stopp!» ropte folk. «Miner!»

Lie stoppet og gikk tilbake i sine egne spor. Soldaten på bymuren klarte etter hvert å kaste repet over det farlige feltet. Flagget ble knyttet på, og noen minutter senere vaiet det første blå og hvite flagget med davidstjernen over bymuren.

Haakon Lie ville videre, inn i Gamlebyen. Ikke langt fra den eneste offisielle overgangen mellom Vest- og Øst-Jerusalem støtte han på en mann fra statsministerens kontor. «Eshkol kommer snart. Kampene er over,» ble han fortalt.

Hundrevis av israelere stimlet sammen og hilste ellevilt på dødstrette soldater som kom tilbake fra kampene. Soldatene svarte med sang, svingte våpnene og knyttet nevene. En konvoi med erobrede jordanske kjøretøyer fulgte etter: dollarglis, jeeper, panservogner og troppetransportvogner. Alle tungt lastet med krigsbytte. Et israelsk tankmannskap skiftet undertøy. De hadde tatt klærne fra en palestinsk konfeksjonsfabrikk rundt hjørnet. «Det var dessverre ingen frakk som passet meg,» ropte en soldat oppe i tanktårnet til Haakon Lie.

Nordmannen bestemte seg for å henge seg på statsministerens kortesje når den kom. Lie kjente Eshkol fra før, og da regjeringssjefen dukket opp, sto sekretæren i Det norske Arbeiderparti og ønsket Israels statsminister velkommen til Øst-Jerusalem. Drosjen med Lie ble nå en del av kortesjen gjennom den palestinske bydelen. Innenfor bymuren gikk de til fots, først soldater, så statsminister Eshkol, forsvarsminister Dayan og forsvarssjef Rabin.

Haakon Lie så israelske soldater som lo og gråt om hverandre på den smale plassen foran Vestmuren. Den store, blonde nordmannen trengte seg forbi for å komme nærmere muren og statsministeren, som da var i ferd med å stikke en sammenbrettet hvit papirlapp inn i en sprekk i muren. Eshkol hadde fått lappen med noen ord på av sin kone før han dro.

Sikkerhetsvaktene forsøkte å stanse nordmannen som kavet seg fram. Men da Eshkol så den blonde israelvennen for annen gang, åpnet han armene. Omgitt av skjeggete og skitne soldater omfavnet de to hverandre foran Vestmuren. Litt senere snakket statsministeren i en mikrofon – den første radiotalen til det israelske folk fra jødenes største helligdom.

Haakon Lie sendte hjem nok en rapport som lyste av beundring for israelernes krigføring.

I morgentimene tirsdag 6. juni 1967 hadde israelerne rykket fram mot det nyreformede området, litt større enn fylkene Akershus og Oslo, som ble omtalt som Vestbredden av Jordanelven. De møtte ingen motstand i den såkalte Latrun-fingeren, med ett kloster og tre palestinske landsbyer, nær demarkasjonslinjen mellom Israel og Jordan. Den jordanske hæren hadde forlatt området.

Generalløytnant Yitzhak Rabin ga ordre om at de 12 000 palestinerne i landsbyene skulle deporteres, og alle hus jevnes med jorden.69

En av de israelske soldatene som kom fram etter at innbyggerne var drevet bort, skrev om det han opplevde. Amos Kenan så små og store steinhus, oliventrær, aprikoser, vinranker og sypresser, velholdte små hager fulle av grønnsaker. Det hadde bodd 1400 mennesker i landsbyen Beit Nuba.

Ved middagstider hadde bulldoserne jevnet husene i utkanten med jorden. Kenans kompani hadde ordre om å blokkere veiene til landsbyen og hindre at palestinerne kom tilbake. Soldatene skulle skremme vekk alle palestinere. De skulle også forhindre at noen fikk se at landsbyene deres ble ødelagt.

Noen palestinere, eldre menn, noen enda eldre kvinner og flere mødre med små barn, klarte likevel å komme seg rundt veisperringene. De tagg om vann, men soldatene ba dem komme seg til en annen landsby. Palestinerne svarte at israelerne der hadde bedt dem forsvinne.

Mens bulldoserne arbeidet seg gjennom hager og hus, begynte de palestinske ungene å gråte. Noen av de unge israelske soldatene klarte heller ikke å holde tårene borte. «Hvorfor sender vi disse stakkars flyktningene fram og tilbake hvor de enn går?» spurte Kenan.70 «Ikke bry deg om dem, de er bare arabere,» svarte offiserene.

Etter hvert kom hundrevis av palestinere til veisperringene. En av offiserene tok kontakt med hovedkvarteret. Det fantes ingen bestemt ordre. Og det betød at palestinerne skulle drives bort.

Da menig Kenan så hvordan de palestinske barna gråt bittert, sa han til seg selv: Når de blir 19 år, vil de være geriljasoldater.

Søster Marie-Therese, en fransk nonne, skrev i dagboken: «Det var noe israelerne ikke ønsket at vi skulle se. Tre landsbyer systematisk ødelagt av dynamitt og bulldosere. I en dødsens stillhet gikk eslene rundt i ruinene. Her og der stakk knuste møbler eller en istykkerrevet pute fram fra stein, gips og sementmasse.»71

De få palestinerne som senere klarte å snike seg tilbake til Deir Nuba, fant bare rød jord skuflet over ruinene av hjemmene deres. En av dem sa det slik: «Det var som et mareritt. Det var som om vi aldri hadde vært der.»72

I Betlehem kjørte en sivil israelskiltet bil med høyttaler foran de første stridsvognene. Om og om igjen fikk palestinerne ordre om å tømme byen, slik israelerne hadde beordret palestinere i andre byer å gjøre i 1948.

Først ble mange livredde. Men så besinnet de seg. I stedet for å reise ringte folk hverandre. De bestemte seg for å bli til tross for at israelerne truet med at de ville sprenge husene til ruiner, og folk med. Noen gikk ut på gaten og skrek mot inntrengerne: «Dere har ingen rett til å gjøre dette. Dere er okkupanter. Kom igjen, okkuper! Men det finnes en folkerett. Dere har ingen rett til å forvise noen fra sine hjem.» Men over høyttalere lød det: «Dere har to timer til å forlate hjemmene deres og flykte til Jeriko og Amman. Hvis ikke vil husene bli bombardert.»73

Den første bølgen med israelske soldater var skikkelige mennesker, har palestinere fortalt. De ødela så lite som mulig. Den andre bølgen besto av tyver og røvere, til tider drapsmenn. Den tredje bølgen var enda verre, med systematiske ødeleggelser. Og plyndringen fortsatte i dagene som kom. Israelerne brøt seg inn i hus og butikker hvor enn de kom. De stjal alt de fant av verdier – radioer, smykker, mat, klær og penger.

I Saladingaten i Jerusalem kjørte soldater fram lastebiler som ble fylt opp av kjøleskap og komfyrer, møbler og klær fra lagre, butikker og hoteller. De ortodokse jødene som bodde i Mea Shearim, nær den gamle frontlinjen, strømmet til FNs hjelpeorganisasjons lager for palestinske flyktninger og tømte det.74

Lørdag 10. juni kunngjorde forsvarsminister Moshe Dayan at Øst-Jerusalem skulle annekteres og settes under israelsk lovgivning. Borgermester Teddy Kollek skulle fra nå av styre den «forente byen». Da mørket kom, satte de militære opp lyskastere i det tidligere jødiske kvartalet innenfor bymuren i Øst-Jerusalem. Offiserer gikk fra dør til dør med ordre om at palestinerne som bodde der, måtte forlate sine hjem. De fleste fikk tre timer på seg. Så kom bulldoserne. Hus etter hus – i alt 136 – ble til hauger av stein, sand og smadret treverk.75

Israelerne raserte husene for å gjøre plassen foran Vestmuren større. De bestemte at det måtte gjøres før omverdenen fikk nyss om hva som var i gjære. «Gjør det nå; det kan bli umulig å gjennomføre senere, og det må gjøres,» sa Jerusalems borgermester. Den nyutnevnte militærguvernøren for den okkuperte Vestbredden av Jordanelven, generalmajor Chaim Herzog, var enig: «Dette er en historisk sjanse som kanskje ikke vil komme igjen.»76

I løpet av seks dager hadde Israel inntatt hele Sinaihalvøya, Gazastripen, Øst-Jerusalem, Vestbredden og Golanhøydene på østsiden av Genesaretsjøen og nordover.

Da general Odd Bull etter krigen reiste til Norge på ferie, ble han overrasket over nordmenns uvitenhet. Knapt én prosent av folk han snakket med, forsto problemene i Midtøsten. Det var en kompakt pro-israelsk holdning.

Bull mente at Bibelens omtale av jødene som Guds utvalgte folk og jødeforfølgelsene under annen verdenskrig var avgjørende for denne holdningen. Han syntes det var urovekkende at folk fant det naturlig at palestinerne skulle betale for syndene som var begått i Europa. De var blitt tvunget ut av sitt hjemland, der de hadde bodd så lenge historien kunne fortelles. Bull mente at det var en kynisk holdning. Særlig ettersom jødene og andre minoriteter gjennom historien var blitt godt behandlet i araberverdenen.77

De fleste informerte nordmenn visste imidlertid at Israel hadde startet krigen og hadde løyet for en hel verden. Men den norske regjeringen reagerte ikke negativt. Handelsminister Kåre Willoch var blant dem som syntes det var forståelig at Israel hadde gått til krig. Med de trusler landet hadde vært utsatt for, var krigen, ifølge ministeren fra Høyre, «et helt naturlig selvforsvar.»78 Willoch skulle, som de fleste norske politikerne, bli stående på Israels side i mange år fremover.79

9. Arafats gjennombrudd

Yasir Arafat var i Damaskus da israelerne angrep Syria. Fatahs gerilja hadde noen få treningsleirer i Syria, men fikk ingen rolle i den syriske hærens forsvar av Golanhøydene. På krigens femte dag kjørte Arafat likevel mot fronten i en Volkswagen boble, men kom seg ikke nær nok til å se kampene.

Da krigen var over, ble det innkalt til krisemøte i Fatahs ledelse. De måtte finne en strategi som kunne lykkes bedre enn Nassers.

I Amman strømmet det på med palestinske flyktninger fra Vestbredden. Israel gjorde det lett for dem å reise, men nektet dem å komme tilbake. Mange hadde mistet alt de eide for andre gang.

Det ble sagt at 250 000 nye palestinske flyktninger kom over til Jordanelvens østbredd. Mange av dem var i 1948 blitt fordrevet fra sine hjem i det som nå var Israel. De hadde siden den tid bodd under kummerlige forhold på Vestbredden. Nå sto de nok en gang på bar bakke.80

I august 1967 snek Yasir Arafat seg over Jordanelven og videre inn på Vestbredden for å rekruttere palestinere til geriljakrig. Han etablerte sitt hovedkvarter inne i den gamle bydelen av Nablus, men sov aldri mer enn to netter på samme sted.

Noen kjente etter hvert Arafat som «doktoren», andre som Abu Mohammed. Han reiste rundt i ulike forkledninger, på motorsykkel eller i bil, for å møte lokale ledere på kafeer eller i private hjem. Til tider kledde Arafat seg som gjeter for å unngå israelske sjekkposter.

Han var ikke den eneste som infiltrerte Vestbredden. I alt 500 palestinske studenter, med trening fra Algerie, kom også dit på sensommeren.81

Samtidig kom tretten arabiske toppledere til Sudans hovedstad Khartoum for å drøfte en felles arabisk politikk. Bare konger og presidenter fikk være til stede. Det offisielle vedtaket etter møtet i slutten av august 1967, ført i pennen av PLOs leder Ahmed Shukeiri , ble en propagandagevinst for Israel. I kommunikeet het det: «Nei til fred med Israel. Nei til anerkjennelse av den sionistiske staten. Nei til forhandlinger.»

Disse tre «nei» ga ikke det rette bildet. I virkeligheten var konferansen en seier for de moderate arabiske kreftene. Men nederlaget i seksdagerskrigen var så forsmedelig at ingen konge eller president våget å utfordre PLOs leder da kommunikeet skulle skrives. Dermed ble konferansen stående som et bevis på at araberstatene ikke ønsket fred ned Israel. Det eneste «ja» som ble kjent utad, var fortsatt ja til arbeid for at det palestinske folket skal få sin egen stat.

Eksperter fra CIA hadde avlyttet det lukkede møtet, og lydbåndene ble oversatt til engelsk. Først da oppdaget CIAs stasjonssjef i Amman at vedtaket på Khartoum-konferansen var forsonende, ikke konfronterende.82

President Nasser hadde oppfordret kong Hussein til å utforske muligheten for en fredelig løsning med Israel. Han ønsket retrett av israelske styrker fra okkuperte områder. Men han ville bruke politiske midler, ikke militære.

De arabiske lederne var også blitt enige om at alt som var sagt på møtet, skulle holdes hemmelig. De ville ha prutningsmonn i kommende forhandlinger. Det ble også bestemt at ingen araberstat skulle inngå separat fredsavtale med Israel uten å ha konsultert de andre.

I Washington, D.C. fikk CIAs sjef, James Angelton, avskriften fra debatten i Khartoum. Han ga den videre til Mossad. Nå kunne også israelerne lese at «de tre nei» på konferansen egentlig var nei til krig, nei til begrensninger til å forhandle med Israel og nei til separate avtaler med Israel.

Kong Hussein fortalte også israelske ledere om «blankofullmakten» han hadde fått til å forhandle fram en omfattende fredsavtale. Det overrasket kongen at regjeringsmedlemmene i Israel valgte å lyve for sitt folk. Men heller ikke USA sa høyt hva som hadde skjedd bak kulissene i Khartoum.

På Vestbredden opererte Yasir Arafat i det skjulte, mens resten av ledelsen i Fatah holdt til i Damaskus. Han opprettet små celler og håpet å skape en folkets frigjøringshær ut fra Mao Zedongs lære, der geriljaen blandet seg med lokalbefolkningen.

I løpet av oktober gjennomførte den palestinske geriljaen ti angrep mot okkupasjonsmakten på Vestbredden, og atten i november. Angriperne var først og fremst flyktninger fra 1948 eller deres etterkommere. For den lokale palestinske befolkningen på Vestbredden var infiltratørene fremmede. Mange lokale palestinere hadde fått seg arbeid i Israel. De lot derfor være å hjelpe geriljaen av frykt for represalier. Lokale palestinere som hjalp og ble tatt, fikk husene sine ødelagt, og i landsbyene ble det innført portforbud.

Det var nå at mytene om Yasir Arafat begynte å spre seg blant palestinerne, ikke minst fordi han selv ga næring til mange, blant annet at han hadde sneket seg inn i Israel for å opprette motstandsgrupper, og at han hadde kommet seg til Den hellige høyden i Jerusalem for å be i al-Aqsa.83

I virkeligheten var Arafats opphold på Vestbredden høsten 1967 mislykket. Mot slutten av året så han og de fleste av Fatahs geriljasoldater seg tvunget å dra tilbake over Jordanelven og til Damaskus.

Da kong Hussein kom til New York i november 1967 for å møte i Sikkerhetsrådet, hadde Nasser belært ham om israelernes strategi. Den gikk ut på å forhandle enkeltvis med nabolandene, først Egypt og så Jordan.

Utenriksminister Dean Rusk forsikret kongen om at USA ville bruke sin innflytelse for å få Israel til å trekke seg ut av størstedelen av Vestbredden. Det samme ble sagt til flere arabiske stater. Men etter hvert ble det klart at Israel ønsket å beholde områdene, til tross for statsminister Eshkols løfter om at Israel ikke hadde koloniale hensikter.84 

Da USAs utenriksminister Rusk utpå sommeren 1968 minnet sin israelske kollega Abba Eban om løftene, trakk israeleren på skuldrene og sa at regjeringen hadde forandret mening.

I Sikkerhetsrådet la USA likevel ned veto mot forslaget om at «Israel bør trekke seg fra alle områder som er okkupert som en følge av den nylige konflikten». Deretter la amerikanerne fram et nytt forslag. Da Egypts utenriksminister Mahmoud Riyad leste det, slo han fast at det ikke var noe annet enn et israelsk forslag i USAs navn.

Han hadde rett. USA og Israel var blitt enige om formuleringene på forhånd. Israelerne hevdet at Jordans krav på Vestbredden var illegitimt. Det samme mente Israel om Egypts krav på Gazastripen.

Statsminister Levi Eshkol var fleksibel, men ble oppmuntret til steilhet av USA. For å skaffe seg bredest mulig støtte trakk USA andre vestlige nasjoner inn i uformelle forhandlinger. Ved siden av Storbritannia og Frankrike ble Canada og Norge med. Den førende i drøftelsene var USAs ambassadør Arthur Goldberg. Etter hvert møte samlet amerikaneren sammen alle arbeidsdokumentene. USA ønsket ingen lekkasjer. 

Mannen som i siste instans klarte å få Sikkerhetsrådet til å enes om en resolusjon, var Storbritannias 64 år gamle FN-ambassadør Lord Caradon. Diplomaten la fram et finstemt forslag; Storbritannia krevde «tilbaketrekking av israelske væpnede styrker fra okkuperte territorier i den nylige konflikten».85

Da Sikkerhetsrådet kom sammen 22. november 1967, ble resolusjon 242 enstemmig vedtatt. Men i stedet for å forberede retrett gravde israelerne seg ned. Utenriksminister Eban hevdet at «tilbaketrekking» ikke var en sentral og primær sak. Resolusjonens sentrale punkt var nødvendigheten av å etablere «en rettferdig og vedvarende fred» basert på «sikre og anerkjente grenser». Prinsippet om «det utillatelige i å erverve seg landområder gjennom krigføring» var ifølge Eban ikke relevant i Midtøsten.86

Det begynte etter hvert å sive ut at israelerne i 1967 hadde bløffet om frykten for å bli angrepet. Israels forsvarssjef Yitzhak Rabin sa åpent at han ikke trodde at Nasser ønsket krig.87 Men Rabins åpenhet gikk mange hus forbi. Israel og dets støttespillere fortsatte sin propagandakampanje: De hadde bare utkjempet en forsvarskrig. Senere innrømmet nok en israelsk minister fra den tidligere nasjonale samlingsregjeringen at det var en ren bløff å snakke om at det var araberstatene, anført av Egypt, som gikk til angrep: Mordechai Bentov, som hadde signert Israels uavhengighetserklæring i 1948, sa: «Hele historien om faren for utryddelse var oppdiktet og oppblåst for å rettferdiggjøre annekteringen av nye arabiske landområder.» Men de sittende israelske ministerne ville ikke innrømme noe som helst, og myten om at Israel bare hadde forsvart seg, ble holdt levende.88

I Damaskus fikk Arafat vite at syrerne ikke lenger ville tillate at den palestinske geriljaen brukte landet som utgangspunkt for angrep mot Israel. Dermed valgte de palestinske lederne å flytte til Jordan, selv om kong Hussein ikke la ut noen rød løper. Men grensene var åpne, og fra før var det irakiske styrker i Jordan etter avtale med kongen. Arafat og hele ledelsen kledde seg opp i irakiske uniformer, fikk irakiske ID-kort og kjørte over grensen i irakiske militærkjøretøyer.

Det tok ikke lang tid før palestinerne og kong Husseins soldater støtte sammen. Palestinerne hadde til å begynne med ikke faste baser, men etter hvert klarte geriljaen å klore seg fast i Jordandalen nord for Dødehavet, like ved flyktningleiren og landsbyen Karameh – det arabiske ordet for ære. Selv skaffet Arafat seg en leilighet på Jabal al-Hussein, en av de syv åstoppene rundt sentrum.

I Israel var det bygget opp en spesiell kommandogruppe kalt Spydodden – Sayeret Matkal. Styrken skulle drive etterretning på fiendtlig territorium og gjennomføre farlige angrep. En av de beste speiderne het Moshe «Muki» Betser. Veteranen fra krigen i Sinai i 1967 skulle i de kommende årene bli berømt blant israelere med kjennskap til det militære.

Etter hvert klarte jeg å spore opp den høye, slanke mannen med mørkt hår og avlangt ansikt. Jeg møtte ham i kibbutz Kfar Blum i Huladalen i Nord-Israel, og han sa seg villig til å fortelle:

«Sammen med to sprengningseksperter fra fallskjerm- og panserstyrkene krysset jeg i nattemørket i mars 1968 fronten ved Jordanelven og speidet mot Karameh. I mørket kunne vi se en håndfull parkerte militærkjøretøyer. Den palestinske geriljaen hadde skapt liv i den søvnige jordanske byen under fjellene øst for Jeriko på den andre siden av Jordanelven. Hele dalen, som lå under havets overflate, var dampende varm om sommeren og iskald om vinteren. Vi anslo at det måtte være rundt 2000 geriljasoldater i området. Vi kom oss tilbake og rapporterte det vi hadde sett.»89

Den palestinske geriljaen hadde skaffet seg flere våpen og var bedre trent enn tidligere. Men mange ble tatt av israelerne under forsøk på å infiltrere den okkuperte Vestbredden etter å ha krysset Jordanelven på primitive flåter av bildekk.

Palestinerne som natt til 18. mars 1968 krysset grensen i ørkenen sør for Dødehavet, ble ikke oppdaget av israelerne. De gravde ned en mine i veien og snek seg tilbake. Da morgenen kom, kjørte en skolebuss over minen. I eksplosjonen ble to av barna drept, mens 27 ble såret.

Noen timer senere ble Yasir Arafat bedt om å komme til sjefen for det jordanske forsvaret. En høyere jordansk offiser hadde av sin kontakt i CIA tidlig i mars 1968 fått vite at israelerne planla et større angrep mot Karameh. Nå registrerte jordanerne store troppebevegelser mot grensen. Den jordanske forsvarssjefen ga for første gang geriljaen tillatelse til å trekke seg ut av leiren i Jordandalen og gjemme seg i fjellene.

«Nei takk,» sa Arafat, «vår arabiske nasjon har flyktet gang på gang. Nå må vi vise israelerne at vi er et folk som ikke vil flykte. Vi vil konfrontere dem på samme måten som David stilte opp mot Goliat».90

Samtidig satt den israelske forsvarssjefen i møter for å drøfte detaljene i angrepet mot Karameh. For første gang siden seksdagerskrigen skulle den israelske militærmakten rykke inn i kong Husseins rike.

De grove planene var for lengst klare. Artilleri, flyvåpen, panser og infanteri skulle settes inn. Den israelske ledelsen ville ha angrepet gjennomført i løpet av natten, før neste dags regjeringskonferanse. Israelske fly skulle slippe ut flyveblader over Karameh: «Den israelske hæren kommer. Dere er omringet. Overgi deg. Adlyd hærens instrukser. Slipp alle våpen. Hvis du gjør motstand, vil du bli drept».91

Samtidig skulle stridsvogner og andre panserkjøretøyer krysse broen over elven sørøst for Jeriko. Ingeniørkorpset skulle legge ut flere mobile broer over elven. Deretter skulle israelsk artilleri skyte mot Karameh fra stillinger i fjellene på Vestbredden.

Israelerne trodde at bare et eneste jetfly som brøt lydmuren, sammen med flyvebladene, ville skremme den palestinske geriljaen til å flykte østover. Soldatene fra Spydodden skulle da ligge klare i fjellene øst for Karameh og stenge fluktruten. Hele PLOs ledelse ville bli drept eller tatt til fange i én operasjon.

Yasir Arafat kjørte fra Amman til Karameh sammen med andre ledere. Uten å nevne jordanernes advarsler forklarte de at geriljaen måtte kjempe mot et forestående israelsk angrep: «Vi skal gjøre Karameh til det andre Stalingrad,» sa Arafat og viste til russernes heltemot mot tyskerne i annen verdenskrig. Samtidig ga han alle som ønsket å forlate leiren, tillatelse til det. Fatahs menn valgte å ikke reise. Geriljaen fra Folkefronten for Palestinas frigjøring (PFLP) dro.92

Arafat hadde gjort en avtale med den jordanske kommandanten i området. I motsetning til flere andre jordanske generaler sympatiserte denne kommandanten med palestinerne. Geriljaen og den jordanske hæren i området skulle vise at de kunne stå opp å kjempe mot den israelske militærmakten.

I Israel delte kommandosoldatene seg i to grupper. Sjefen for Spydodden tok ledelsen over 40 menn. Løytnant Betser fikk ordre om å ta over den andre, en tropp med 30 soldater. I mørket tok styrken av fra basen i åtte helikoptre, men bare etter en halv time i luften måtte pilotene holde an i femten minutter på grunn av tåke.

Kommandosoldatene som skulle settes på bakken kamuflert av mørket, landet mens ørkenfjellene var røde i en stigende sol. Det var nesten fullt dagslys da israelerne begynte marsjen mot passene over Karameh, der de støtte på en gruppe palestinske geriljasoldater i sandaler. Israelerne kom i marsjstøvler. Kort tid etter lå 25 palestinere døde på bakken.

Et par kilometer lenger vest kjørte israelske stridsvogner, beltebiler og jeeper over den vinterbløte sandbunnen mot landsbyen. Samtidig ble Fatah-posisjonene bombet.

Israelske offiserer hadde tidligere blåst av påstander om at den jordanske hæren ville hjelpe geriljaen. De mente at PLO undergravde kong Husseins posisjon da de tok over kontrollen av Karameh. Men israelerne tok feil. For første gang sto den jordanske hæren side om side med geriljaen. De israelske angriperne ble overrumplet av jordanernes artilleri og bombekastere, og like overrasket over at palestinerne ville kjempe.

Mange steder satte israelernes kjøretøyer seg fast i sand og leire. Røyken fra brennende biler, stridsvogner og utbombede hus lå over Karameh. Det ble nærkamp – mann mot mann. Noen palestinere hoppet ned på israelske stridsvogner og sprengte seg selv og panservognene i luften.

Det gikk åpenbart ikke etter planen. Over radioen hørte løytnant Betser sjefen for hele styrken gi ordren: «Kom dere ut av området.»

De israelske soldatene kom seg ut av fellen, men det hadde kostet blod. De gjenlevende palestinske geriljasoldatene valgte på sin side å trekke seg tilbake i åsene bak Karameh-leiren. De fikk god hjelp av jordanske fly og artilleri som bombet og beskjøt israelerne. Utpå kvelden gjorde israelerne full retrett.

Flyktningleiren var ødelagt og nesten hele Karameh redusert til ruiner. Israelerne hadde mistet 28 mann, og 69 var såret. Palestinerne hadde 91 døde, jordanerne 61.

Karameh var knust, men ikke palestinernes motstandsvilje.

Tidlig neste morgen var Yasir Arafat tilbake. Han hadde forlatt landsbyen før kampene startet, men var nå på plass som Fatahs offisielle talsmann. På en pressekonferanse, ikledd det tradisjonelle arabiske hodetørkleet keffiyeh og solbriller med speilglass, og med kalasjnikoven ved sin side, fortalte Arafat hvordan den palestinske geriljaen hadde vunnet en historisk seier over staten Israel. Palestinerens ubarberte ansikt gikk igjen på fjernsynsskjermer og avisforsider i dagevis.

Det var den jordanske hæren som hadde avgjort slaget om Karameh. Men den palestinske geriljaen tok all æren. Det skapte misnøye blant de jordanske offiserene. Hvis slaget om Karameh endret den internasjonale dimensjonen for palestinernes motstandskamp, var slagets etterdønninger også begynnelsen på splittelsen mellom den jordanske hæren og palestinernes gerilja.93

Time Magazine valgte å sette bildet av «verdens siste frihetskjemper» på forsiden av sin neste utgave i april 1968. Og snart spredte legendene seg langt ut over Midtøsten om hvor hardt Arafat arbeidet, hvor lite han sov, at han verken røkte eller drakk, at han spiste honning hver dag og helte en kopp te over cornflakes til frokost.

Palestinerne hadde tidligere følte seg glemt av den vestlige verden og svertet i den arabiske på grunn av nederlaget i 1948. Mange visste ikke hva en «ren» palestinsk identitet var, før Arafat gjorde den synlig. Den palestinske lederen stålsatte palestinernes politikk med militant retorikk, en atmosfære av mystikk og en vag ideologi.

Fatah og de andre geriljagruppene representerte et generasjonsskifte. Lederne var ikke lenger sobre menn i seksti- og syttiårene, kledd i dress og fez, de mørkerøde bøttehattene. Arafats varemerke, keffiyehen, manet fram den opprørske palestinske bonden fra slutten av 1930-tallet. Nå var det ikke lenger de aristokratiske palestinerne som snakket, men representanter for massene.

Nasjonalstatens stilling ble viktig å klarlegge etter et halvt århundre med verdenskriger. Jorden rundt fikk folk sitt land anerkjent som medlem i etterkrigstidens globale forente nasjoners fellesskap, FN. I denne tidsepoken sto Arafat i spissen for å forme en klar palestinsk identitet. Palestinerne kunne gå rakrygget. De var stolte. Palestinerne ble Palestina, palestinerne PLO, og PLO den nasjonale frigjøringsbevegelsen.

For Fatah og Yasir Arafat ble Karameh det store gjennombruddet. Arafats nom du guerre, Abu Ammar, ble navnet palestinerne nå brukte om sin nye lederskikkelse.94

PLO-leder Ahmed Shukeiri hadde gått av i desember året før og var midlertidig erstattet med en annen advokat. Veien sto nå åpen for Yasir Arafat.

En uke etter slaget om Karameh ble Arafat invitert til Kairo. Han hadde aldri før møtt Egypts president. Etter noen høflighetsfraser fikk Arafat spørsmålet: «Tror du at Israel kan slås militært?»95 Arafat bekreftet det. Men da Nasser begynte å snakke om at palestinerne måtte tenke på politiske metoder for å skaffe seg en stat, ble han møtt med taushet. Arafat ville at Amman skulle bli som Hanoi, nordvietnamesernes kommandosenter i krigen mot amerikanerne i sør.

Senere i juli 1968, da president Gamal Abdel Nasser fløy til Moskva på offisielt besøk, var Arafat med i delegasjonen under falsk egyptisk navn. Men overfor russerne ble han introdusert som palestinsk geriljaleder. I samtalene som fulgte, drøftet han alternativene, politisk eller væpnet kamp, med russerne. Arafat mente at kamp med våpen ville være det beste.

I Jordan førte tilstrømmingen av palestinere til Fatah etter suksessen i Karameh til at Yasir Arafat fikk mer makt. I februar 1969 ble han valgt som ny formann i Det palestinske nasjonalråd (PNC), PLOs lovgivende organ.96

Arafats snakk om å knuse Israel ble enda tydeligere. Han la vekt på palestinsk nasjonalisme, ikke doktriner, verken kommunisme, sosialisme eller panarabisme. Han la heller ikke vekt på religion eller klasse. Arafat ville skape et budskap for alle palestinere, gjenopprette den palestinske dimensjonen i den israelsk-arabiske konflikten og få fram en sterkere palestinsk nasjonal identitet.