Tordis Ørjasæter

I hodet på en gammel dame

© 2015 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner, Blæst design

Omslagsbilde bakside: Jo Ørjasæter

Sats: Dag Brekke akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1753-3

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

For meg har avfatningen av denne boken vært så gledelig at den ikke bare har utslettet alt ubehag ved alderdommen, men til og med gjort den hyggelig og innbydende.

Cicero

Forord – om eget liv og andre kilder

To ganger tidligere har jeg skrevet bøker med utgangspunkt i eget liv. Boka om Dag Tore fra 1976 handler om å få og leve med et handikappet barn, et barn verd å elske, samtidig er det en bok om angst, hjelpeløshet og et samfunn som sviktet – og om sorg som kunne bli til omsorg, fordi vi var to som kunne hjelpe hverandre. I Dagen og dagene fra 2009 skrev jeg om sjokket den dagen mannen min falt ned fra en stige og døde momentant, og om dagene som fulgte. Da måtte jeg også erkjenne at jeg var i ferd med å bli gammel, dag etter dag alene.

For tredje gang skriver jeg nå om eget liv. I hodet på en gammel dame handler ikke lenger om å nærme meg alderdommen, men om å leve i den. Alderdommen gir nye krav og erfaringer, nye vekstmuligheter, nye sorger, men også nye gleder. Jeg skriver fordi jeg tror at flere av mine refleksjoner og erfaringer kan være allmenngyldige. Fordi det å bli gammel er allment, ønsker jeg også å støtte meg til andres bøker. Jeg leste mange, men tre skilte seg ut, tre bøker hvor jeg både kunne kjenne meg igjen, få ny erkjennelse og mot på livet.

Den amerikanske feministen Betty Friedan betydde mye for min kvinnegenerasjon da hun skrev Myten om kvinnen i 1963. Den ble en slags feministenes bibel både i USA og videre i vår vestlige verden. Tretti år senere kom Alderdomskilden. Mens Friedan før hadde stått opp mot diskriminering av kvinner, kjempet hun her for de eldre generasjonene, samtidig som mye av tematikken var felles: «Kvinner som holdt fast ved de avhengige sidene av kvinnerollen, ble forhindret fra å utvikle seg senere i livet», skrev hun. Alderdommen er et nytt utviklingsstadium. Skal vi oppnå veksten i alderdommen, må vi erkjenne vår alder. For all fornekting av alder og krampaktig dyrking av ungdom hemmer selve utviklingsprosessen.

Betty Friedan var i stigende grad opprørt over at det skulle være så viktig «å holde seg ung», for da kom man aldri videre frem til alderdommens styrke. «Gjør det beste ut av alderdommen, ikke stritt imot, bruk den til det du har lyst til å gjøre», ble Friedans leveregel og samtidig inspirasjon til hennes jevnaldrende – helt til hun brått døde på sin 85-årsdag.

Den andre boken som ble viktig for meg var sosialpsykologen Svein Olav Daatland og psykologen Per Erik Solems Aldring og samfunn, med undertittelen Innføring i sosialgerontologi. Gerontologi er definert som læren om aldring og eldre. Sosialgerontologi ser aldringen i lys av psykologi, sosiologi, demografi og andre humanistiske og samfunnsvitenskapelige fag. Jeg går ikke dypt inn i noen av temaene, men har latt meg inspirere av tankegangen om vår egen aktive deltakelse i selve aldringsprosessen.

Vital aldring og samhold mellom generasjoner er tittelen på min tredje hovedkilde: Rapport nr. 15/2013 fra NOVA – Norsk Institutt for forskning om oppvekst, velferd og aldring. Redaktørene Svein Olav Daatland og Britt Slagsvold ønsker her å gjøre alderen mer konkret og nærværende og se aldringen i samspill med endringer i samfunnet.

Disse tre bøkene, Alderdomskilden, Aldring og samfunn og Vital aldring og samhold mellom generasjoner, gav meg inspirasjon til å se min egen aldring i et større perspektiv. Det har også dikterne hjulpet meg til. I hodet på en gammel dame – på svært mange gamle damer og menn – lever poesien. Den gir oss styrke gjennom livet.

I Kilder, sist i boken, refererer jeg til de skjønn- eller faglitterære tekster jeg bygger på i hvert enkelt kapittel.

Midt i livet – ennå en tid

Jeg sitter i Assisi – i et kloster med vinduet åpent mot Assisidalen nedenfor – og skriver. Midt i mot har jeg Santa Chiara-kirken, hvor klokkene kimer flere ganger om dagen. Frokosten blir servert i et rom fra 1200-tallet, i haven er en lund av oliventrær. Utenfor porten står en skulptur av den hellige Frans som danser med sin bror Solen, som vi leser om i Solsangen. Denne Skapningenes lovsang er en av de vakreste sanger jeg vet og oversatt til utallige språk. Eyvind Skeie har gitt den sin norske versjon, hvor han – og vi – lovpriser vår bror Solen, søster Måne, bror Vind, søster Vann, bror Ild og hele vår moder Jord. Til sist hilser Frans av Assisi også sin søster Død velkommen.

Med bare ben i sandalene sitter jeg her. Hjemme i Norge er det blitt høst. Jeg har det så godt at det gjør nesten vondt – i Assisi – i Umbria – i Italia – i dette landet jeg har tilbragt så mange lykkelige uker og måneder i min aktive pensjonisttid. Nå må jeg erkjenne at jeg kanskje ikke kommer hit mer.

Flyreiser er blitt slitsomme, flyplassene og køene er vanskelig å forholde seg til, selv om både Gardermoen og Fiumicino, flyplassen for Roma, snilt stiller med rullestol. Angsten er der for sykdom underveis. Kroppen svikter. Det gjør vondt i venstre hofte når jeg går oppover bakkene og i høyre kne når jeg går nedover. Best er det å gå på flat mark, men slikt finnes det lite av i Assisi og de andre vakre middelalderbyene i Toscana og Umbria, de som i Middelalderen ble bygget på høydene for å beskytte mot nabobyenes angrep.

Jeg tenker på venner jeg snakket med uken før jeg reiste. «Jeg er blitt deprimert», sa min snart nittiårige venn. Han hadde tilbragt sommeren på sin vakre hytte – men uten de vanlige krefter til å reparere og male, for ikke å snakke om å fiske og alt slikt som hadde vært blant livets selvfølgelige gleder. Tilbake til byen igjen var det begravelser som ventet ham. En nær venn var død, og en jevnaldrende slektning.

«Jeg er blitt deprimert», sa også en venninne, nylig fylt nitti, før jeg reiste. Den setningen satt langt inne hos denne aktive kvinnen som livet igjennom har satt sin ære i å gå langt innover i Nordmarka. «Jeg har fått vonde knær, og jeg orker ikke lenger å gå turer, og nå har jeg snart ingen venner igjen – de fleste er døde», la hun til.

«Det er så trist, jeg kan ikke lenger stå på føttene mine», sa min slektning som har elsket å gå i fjellet, og nå ikke lenger kunne gå de få skrittene fra sengen til rullestolen. En annen slektning vekket meg midt på natten med en telefon. Hun ringte på nytt tidlig om morgenen, for tidssansen var svekket, og korttidshukommelsen sviktet. Hun sov stadig mer av døgnet, jeg tror kanskje hun ønsket å sove seg inn i døden. Så enkelt er det ikke, kroppen kjemper for livet til det siste.

Vi har alle vår spesielle lykke i livet. For meg har reiser til fremmede land og kulturer vært en grenseløs glede. Aller mest har jeg reist til Italia – landet som har gitt meg så mye. Roma først og Assisi siden: Vennligheten, varmen, vinen, maten, solen, de åpne kirkene hvor jeg kunne tenne lys for dem jeg var glad i, klangen i språket, møter med nye mennesker.

Tilsvarende blir kravene til resignasjon. Det kjennes trist å skulle være alt dette foruten. Så tenker jeg på venner hjemme, som ikke lenger kan bevege seg utenfor sykehjemmet, eller som på ulike måter er midt inne i resignasjonens vanskelige kunst. Ja – for den er vanskelig og det er en kunst. Aller vanskeligst er balansegangen mellom å resignere og likevel ikke å gi opp.

Skal vi alle en gang forlate alt vi har elsket så høyt – og til og med denne jorden vi lever på – uten å vite hva som i fremtiden vil skje med kloden vår? Det er umulig å forstå at alt skal fortsette uten at vi er med.

Så kom jeg hjem igjen til Norge i de varmeste og vakreste høstfarger, til gode venner. Vi er glade for å ha hverandre. Fortsatt lever jeg, kanskje i mange år til. Livet har sin egen verdi. Å skrive er stadig min glede, denne gangen om livet slik det leves og om tankene som myldrer i hodet på en gammel dame.