© 2013 av Svetlana Aleksijevitsj

© Norsk utgave: 2016 Kagge Forlag AS

Originalens tittel: Последние свидетели

Oversettelse fra russisk: Alf B. Glad

Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet

Layout: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Omslagsillustrasjon: Mary Evans / Rights Managed / NTB scanpix

ISBN: 978-82-489-1813-4

Sitatet fra Aleksander Pusjkins drama Boris Godunov (1825) er hentet

fra Erik Bystads gjendiktning, utgitt på Gyldendal (1992).

Utgivelsen har mottatt støtte fra Stiftelsen Fritt Ord.

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Istedenfor forord

… et sitat

«Under Den store fedrelandskrigen (1941–1945) døde millioner av sovjetiske barn: russere, hviterussere, ukrainere, jøder, tatarer, latviere, sigøynere, kasakhstanere, usbekere, armenere, tadsjikere …»

Tidsskriftet «Folkenes vennskap», 1985, Nr. 5

… og et spørsmål fra en russisk klassiker

En gang stilte Dostojevskij spørsmålet: Kan fred, vår lykke eller endog en evig harmoni rettferdiggjøres hvis det i dettes navn, for å gjøre fundamentet holdbart, blir felt bare en eneste liten tåre av et uskyldig barn? Og han svarte selv: Intet fremskritt, ingen revolusjon kan rettferdiggjøres av denne tåren. Ikke en eneste krig. Tåren veier alltid tyngre.

En eneste liten tåre …

«Han var redd for å se seg tilbake …»

Zjenja Belkevitsj, 6 år

nå arbeider

Juni 1941 …

Jeg husker. Jeg var ganske liten, men jeg husker alt …

Det siste jeg husker fra livet da det var fred, er et eventyr – mamma leste det for meg på sengen. Mitt yndlingseventyr – det om gullfisken. Jeg pleide også alltid å be gullfisken om noe: «Lille gullfisk … Kjære lille gullfisk …» Lillesøsteren min ba også. Hun ba på en annen måte: «Gjør som gjedda befaler og jeg ønsker …» Vi ønsket at vi skulle dra til bestemor til sommeren, og at pappa skulle dra sammen med oss. Han var så morsom.

Om morgenen våknet jeg av angst. Av noen ukjente lyder …

Mamma og pappa trodde at vi sov, men jeg lå ved siden av lillesøsteren min og lot som jeg sov. Jeg så at pappa kysset mamma lenge, kysset ansiktet, hendene, og jeg undret meg: Aldri hadde han kysset henne sånn. De gikk ut på gårdsplassen hånd i hånd, jeg sprang bort til vinduet – mamma hang rundt halsen på pappa og ville ikke slippe ham. Han rev seg løs fra henne og løp av sted, hun nådde ham igjen og slapp ham ikke og ropte noe. Da begynte jeg også å rope: «Pappa! Pappa!»

Så våknet søsteren min og lillebroren vår Vasia. Søsteren min så at jeg gråt, og hun begynte å rope: «Pappa!» Alle tre løp ut på trammen: «Pappa!» Far fikk øye på oss, og, som jeg husker det nå, dekket ansiktet med hendene og gikk, ja han løp. Han var redd for å se seg tilbake.

Sola skinte i ansiktet på meg. Det var så varmt … Selv i dag kan jeg ikke tro at far dro i krigen den morgenen. Jeg var veldig liten, men jeg tror jeg var klar over at jeg så ham for siste gang. Jeg skulle aldri møte ham mer. Jeg var veldig … veldig liten …

Slik ble det knyttet sammen i erindringen min at krig, det er når pappa er borte …

Og senere husker jeg: en svart himmel og et svart fly. Ved landeveien lå mamma og sprikte med armene. Vi ba henne reise seg, men hun reiste seg ikke. Kom seg ikke opp. Soldatene pakket mamma inn i en regnkappe og begravet henne i sanden, på samme sted. Vi skrek og ba: «Ikke grav mammaen vår ned i hullet. Når hun våkner, skal vi gå videre.» I sanden krøp noen store biller … Jeg kunne ikke forestille meg hvordan mamma skulle leve under jorda med dem. Hvordan skulle vi finne henne igjen etterpå, hvordan skulle vi treffes? Hvem skulle skrive til pappaen vår? En av soldatene spurte meg: «Jente, hva heter du?» Men jeg hadde glemt det. «Jente, hva er etternavnet ditt? Hva heter mammaen din?» Jeg husket ikke … Vi satt ved mammas lille gravhaug til det ble natt, da ble vi plukket opp og plassert på en vogn. En vogn full av barn. En gammel mann kjørte oss og samlet opp alle underveis. Vi kom til en fremmed landsby, og fremmede mennesker fordelte oss på husene.

Det gikk lenge før jeg snakket. Jeg bare så.

Senere husker jeg: sommeren. En strålende sommer. En fremmed kvinne strøk meg over håret. Jeg begynte å gråte. Og begynte å snakke … Begynte å fortelle om mamma og pappa. Hvordan pappa løp fra oss og ikke så seg tilbake engang … Hvordan mamma lå der … Hvordan billene krøp omkring i sanden …

Kvinnen strøk meg over håret. I det øyeblikket skjønte jeg at hun lignet på mammaen min …

«Min første og siste sigarett …»

Gena Jusjkevitsj, 12 år

nå journalist

Om morgenen den første krigsdagen …

Sol. Og en uvanlig stillhet. En ufattelig taushet.

Naboen vår, kona til en militær, kom gråtende ut på gårdsplassen. Hun hvisket noe til mamma, men viste med tegn at hun ikke måtte si noe. Alle var redde for å si høyt det som hadde skjedd, selv om de allerede visste det, noen hadde jo allerede fått beskjed. Men de var redde for å bli kalt provokatører. Panikkskapere. Og det var verre enn krig. De var redde … Det tenker jeg nå … Og naturligvis var det ingen som trodde det. Hva for noe? Armeen vår sto ved grensen, førerne våre satt i Kreml! Landet var trygt forsvart, utilgjengelig for fiender! Sånn tenkte jeg den gang … Jeg var pionér.

Vi slo på radioen. Ventet på Stalins tale. Det var hans stemme vi trengte. Men Stalin tidde. Så opptrådte Molotov. Alle lyttet. Molotov sa: «Det er krig.» Allikevel var det ingen som trodde på det ennå. Hvor var Stalin?

Byen ble angrepet av fly … Dusinvis av ukjente fly. Med kors på. De dekket himmelen, dekket sola. Forferdelig! Det begynte å falle bomber … I ett sett hørte vi eksplosjoner. Smell. Alt skjedde som i en drøm. Ikke i virkeligheten. Jeg var ikke liten lenger; jeg husker følelsene mine. Frykten som krøp omkring i hele kroppen. I alle ord. I tankene. Vi skyndte oss ut av huset, løp til et eller annet sted gatelangs … Jeg følte at byen ikke fantes lenger, bare ruiner. Røyk. Ild. Noen sa: «Vi må løpe til kirkegården, for kirkegården kommer de ikke til å bombe. Hvorfor skulle de bombe de døde?» I vår bydel var det en stor jødisk kirkegård, med gamle trær. Og alle styrtet dit – der samlet det seg tusenvis av mennesker. De omfavnet steinene, gjemte seg bak gravplatene.

Der satt mamma og jeg helt til det ble natt. Ingen rundt oss sa ordet «krig», jeg hørte et annet ord – «provokasjon». Det gjentok alle. De snakket om at våre tropper straks ville gå til angrep. Stalin hadde gitt ordre. Og dette trodde de på.

Men hele natten ulte fabrikkpipene i utkanten av Minsk …

De første drepte …

Den første jeg så … var en drept hest … Like etterpå … en drept kvinne … Dette overrasket meg. Jeg hadde forestilt meg at i krig drepte de bare menn.

Jeg våkner om morgenen … Jeg vil hoppe ut av sengen, men så husker jeg at det er krig og lukker øynene. Jeg vil ikke tro det.

På gatene har de holdt opp med å skyte. Plutselig er det stille. Noen dager var det stille. Og så begynte det plutselig å bli liv … Der går for eksempel et hvitt menneske, helt hvitt fra støvlene opp til håret. Av mel. Og han bærer på en hvit sekk. En annen kommer løpende … Ut av lommene hans faller det hermetikkbokser, i hendene holder han hermetikkbokser. Sjokolade … Tobakkspakker … Noen holder en hatt med sukker foran seg … En gryte med sukker … Ubeskrivelig! Én drar på en tøyrull, en annen går helt viklet inn i blå sirs. Eller i rød … Det er komisk, men det er ingen som ler. De har bombet dagligvarelagrene. En stor butikk i nærheten av huset vårt … Folk styrtet av sted for å finne ut hva som var igjen der. På sukkerfabrikken var det flere som druknet i karene med sukkersirup. Forferdelig! Hele byen tygget på solsikkefrø. Et eller annet sted hadde de funnet et lager med solsikkefrø. Jeg så med egne øyne en kvinne som løp bort til en butikk … Hun hadde ikke med seg noe å bære i, hverken sekk eller nett, så hun tok av seg underkjolen. Stillongsene. Og fylte dem med bokhvetegryn. Dro det med seg. Av en eller annen grunn skjedde alt dette i taushet. Ingen snakket sammen.

Da jeg ropte på mamma, var det bare sennep igjen, gule bokser med sennep. «Ikke ta noe», ba mamma. Senere innrømmet hun at hun ville ha skammet seg, fordi hun hele sitt liv hadde lært meg noe annet. Selv når vi sultet og mintes disse dagene, angret hun ikke på noe. Sånn var mammaen min.

I byen … på gatene våre spaserte tyske soldater i fred og ro. De filmet alt. De lo. Før krigen hadde vi en yndlingslek – vi tegnet tyskere. Tegnet dem med store tenner. Hoggtenner. Og nå gikk de der … Unge og pene … Med pene granater stukket inn i skaftene på de solide støvlene. Spilte munnspill. Spøkte til og med med de vakre jentene våre.

En eldre tysker gikk og dro på en kasse. Kassen var tung. Han ropte på meg og pekte: Hjelp til. Kassen hadde to håndtak, vi tok tak i dem. Da vi hadde båret kassen dit den skulle, klappet tyskeren meg på skulderen og trakk en pakke sigaretter opp av lommen. Dette skulle være betalingen. Jeg kom hjem. Jeg var så ivrig, satte meg på kjøkkenet og begynte å røyke. Og jeg hørte ikke at det banket på døren; mamma kom inn:

− Røyker du?

− M-m…

− Men hva slags sigaretter er det?

− Tyske.

− Du røyker, og til og med fiendens sigaretter. Det er landsforræderi.

Det var min første og siste sigarett.

En kveld satte mamma seg ved siden av meg:

− Jeg holder ikke ut at de er her. Skjønner du meg?

Hun ville kjempe. Fra første dag. Vi bestemte oss for å oppsøke motstandsfolk, vi var ikke i tvil om at de fantes. Ikke et øyeblikk var vi i tvil om det.

− Jeg elsker deg mer enn alle andre i verden, sa mamma. – Men du skjønner meg? Vil du tilgi meg hvis det hender oss noe?

Jeg var forelsket i mammaen min, nå hørte jeg på henne uten innvendinger. Og sånn fortsatte det hele livet.

«Bestemor ba … Hun ba om at min sjel skulle vende tilbake …»

Natasja Golik, 5 år

nå korrekturleser

Jeg har lært meg å be … Jeg tenker ofte på hvordan jeg lærte å be under krigen …

De sa det var krig. Jeg, som var fem år, hadde forståelig nok ingen forestilling om hva krig var. Ingen skrekkbilder. Men det var nettopp frykt som fikk meg til å sovne. Og jeg sov i to dager. I to dager lå jeg som en dukke. Alle trodde jeg var død. Mamma gråt, og bestemor ba. Hun ba i to dager og to netter.

Jeg åpnet øynene, og det første jeg husker, er lyset. Et veldig skarpt lys, usedvanlig skarpt. Dette lyset gjorde vondt. Jeg hørte en stemme, kjente den igjen: Det var stemmen til bestemor. Bestemor sto foran ikonet og ba. «Bestemor … Bestemor …» ropte jeg til henne. Hun så seg ikke rundt. Hun trodde ikke at det var jeg som ropte på henne … Men jeg hadde allerede våknet … hadde åpnet øynene …

− Bestemor, spurte jeg henne etterpå, hvordan ba du da jeg holdt på å dø?

− Jeg ba om at din sjel skulle vende tilbake.

Året etter døde bestemor. Jeg kunne allerede be. Jeg ba om at hennes sjel skulle vende tilbake.

Men den vendte ikke tilbake.

«De lå helt rosa på glørne …»

Katja Korotajeva, 13 år

nå ingeniør i hydroteknikk

Jeg skal fortelle om lukt … Hvordan krigen lukter …

Før krigen var jeg ferdig med sjette klasse. Den gang var skolesystemet slik at alle hadde eksamener fra fjerde klasse av. Og nå var vi ferdige med siste eksamen. Dette var i juni, og mai og juni var kalde i 1941. Syrinen pleide å blomstre hos oss en gang i mai, men det året blomstret den midt i juni. Og derfor er krigsutbruddet for meg alltid knyttet til duften av syriner. Og til duften av hegg. Disse trærne dufter alltid krig for meg …

Vi bodde i Minsk, og jeg er født i Minsk. Far var militær kapellmester. Jeg gikk på militære parader med ham. Foruten meg var det to eldre brødre i familien. Jeg ble naturligvis elsket og bortskjemt, jeg som var yngst og attpåtil jente.

Foran oss lå sommeren, foran oss lå ferien. Det var mye å glede seg til. Jeg drev med sport, besøkte Den røde armés hus for å svømme i bassenget. Og mange misunte meg, selv guttene i klassen misunte meg. Og jeg blæret meg med at jeg var god til å svømme. Den 24. juni, på en søndag, skulle vi feire åpningen av Komsomol-sjøen. De hadde lenge holdt på å grave og bygge, også skolen vår hadde vært med på dugnader. Jeg hadde planer om å være en av de første som gikk for å bade. Det skulle bare mangle!

Om morgenen hjemme hos oss pleide vi å gå ut og kjøpe ferske rundstykker. Dette ble regnet som min oppgave. På veien møtte jeg en venninne, hun fortalte meg at det var blitt krig. I vår gate var det mange hager, husene druknet i blomster. Jeg tenkte: «Hvilken krig? Hva er det hun har funnet på?»

Hjemme satte far på samovaren … Jeg rakk ikke å fortelle noe før naboene begynte å komme løpende, og alle hadde ett ord på tungen: «Krig! Krig!» Og neste morgen klokken syv fikk min eldste bror innkalling til krigskommissariatet. På formiddagen stakk han innom jobben, og de ga ham penger, han fikk oppgjør for det han hadde til gode. Disse pengene tok han med hjem og sa til mamma: «Jeg drar til fronten, jeg trenger ingenting. Ta disse pengene. Kjøp en ny kåpe til Katja.» Jeg som snart skulle begynne i syvende klasse og være avgangselev, drømte om å få sydd en blå boston-kåpe med grå persianerkrage. Og det visste han.

Jeg husker den dag i dag at da broren min dro til fronten, ga han mor penger til kåpe til meg. Vi levde i all enkelhet, det var nok av hull i familiebudsjettet. Men mamma ville ha kjøpt denne kåpen til meg når broren min først hadde bedt om det. Hun rakk imidlertid ikke å gjøre noen ting.

De begynte å bombe Minsk. Vi flyttet inn sammen med mamma i en steinkjeller hos naboene. Jeg hadde en yndlingskatt, veldig menneskesky, den gikk aldri utenfor gårdsplassen, men da de begynte å bombe og jeg rømte til naboene, fulgte katten etter meg. Jeg jaget den: «Gå hjem!», men den fulgte etter. Den var også redd for å bli igjen alene. De tyske bombene fløy med en bestemt klang, med en uling. Jeg var en musikalsk jente, dette gjorde sterkt inntrykk på meg. Disse lydene … Det var så forferdelig at jeg fikk fuktige håndflater. Sammen med oss i kjelleren satt naboens fireårige gutt; han gråt ikke. Øynene hans ble bare store.

Til å begynne med brant enkelthus, senere sto hele byen i brann. Det er fint å se på ild, på et bål, men det er forferdelig når et hus brenner, og her kom ilden fra alle kanter, himmelen og gatene var dekket av røyk. Og innimellom – en sterk belysning … Fra ilden … Jeg husker tre åpne vinduer i et trehus, i vinduskarmene var det flotte bladkaktuser. Det var ingen mennesker i dette huset mer, bare kaktusene blomstret … Jeg hadde en følelse av at dette ikke var røde blomster, men flammer. Blomstene brant.

Vi flyktet …

I landsbyene langs veien ga de oss brød og melk, noe annet hadde ikke folk. Og vi hadde ingen penger. Jeg forlot huset med et lite skaut på, og mamma løp av en eller annen grunn ut i vinterkåpe og sko med høye hæler. Vi fikk maten gratis, ingen nevnte noe om penger. Flyktningene strømmet forbi i hopetall.

Senere var det noen som ga beskjed om at veien foran oss var sperret av tyske motorsyklister. Forbi de samme landsbyene, forbi de samme kjerringene med melkekrukker, flyktet vi tilbake. Vi kom til vår egen gate … For bare noen dager siden hadde det vært grønt her, det hadde vært blomster, og nå var alt utbrent. Selv hundre år gamle lindetrær var det ingenting igjen av. Alt var utbrent til gul sand. Svartjorda som alt vokste på, hadde forsvunnet et sted, nå var det bare gul sand igjen. Bare sand. Som om man sto ved en nygravd grav …

Fabrikkovnene sto igjen, de var hvite, var blitt gjennomglødet i de sterke flammene. Ellers ingenting man kjente igjen … Hele gaten var utbrent. Gamle folk og mange små barn var brent opp fordi de ikke hadde flyktet sammen med alle de andre, de hadde trodd at de ikke skulle bli rørt. Ilden hadde ikke skånet noen. Man gikk bortover, og der lå et svart lik, det betydde at et gammelt menneske var brent opp. Men når man på avstand fikk øye på noe smått, rosa, betydde det at det var et barn. De lå helt rosa på glørne …

Mamma tok av seg sjalet og bandt det for øynene mine … Slik nådde vi frem til huset vårt, til det stedet hvor huset vårt hadde stått for noen dager siden. Huset var der ikke mer. Vi ble møtt av katten vår, som var reddet ved et under. Den klemte seg inntil meg – det var alt. Ingen klarte å snakke … Ikke engang katten mjauet. I noen dager tidde den helt stille. Alle hadde forstummet.

Jeg fikk se de første nazistene, ja jeg så dem egentlig ikke, jeg bare hørte dem – alle hadde jernbeslåtte støvler, de dundret høyt. De dundret over brolegningen vår. Og jeg tenkte at til og med jorda hadde det vondt når de marsjerte.

Men syrinen blomstret sånn det året … Heggen blomstret sånn …

«Men jeg vil likevel ha en mamma …»

Zina Kosiak, 8 år

nå frisør

Første klasse …

Jeg var ferdig med første klasse i mai 1941, og foreldrene mine kjørte meg til pionerleiren Gorodisjtsje utenfor Minsk, der jeg skulle tilbringe sommeren. Da jeg kom dit, badet jeg én gang, og neste dag var det krig. Vi ble satt på et tog og kjørt av gårde. Det fløy tyske fly over oss, men vi ropte: «Hurra!». At det kunne være fremmede fly, det forsto vi ikke. Ikke før de begynte å bombe … Da forsvant alle farger. For første gang dukket ordet «død» opp, alle begynte å si dette uforståelige ordet. Og mamma og pappa var ikke i nærheten.

Da vi skulle reise fra leiren, fikk hver og en av oss noe helt opp i et putevar – noen fikk gryn, noen sukker. Ikke engang de minste ble forbigått, alle fikk noe med seg. Vi ville få med oss så mye matvarer som mulig til reisen, og disse matvarene ble tatt godt vare på. Men på toget fikk vi se sårede soldater. De stønnet, de hadde det så vondt, vi hadde lyst til å gi alt til disse soldatene. Dette kalte vi «å mate pappaene». Alle militære menn kalte vi pappaer. De fortalte oss at Minsk sto i brann, byen var brent helt ned, tyskerne var der allerede, og vi var på vei til området bak fronten. Vi var på vei dit hvor det ikke var krig.

Vi var underveis i mer enn en måned. Vi var beordret til den og den byen, men hver gang vi kom frem til den eller den adressen, kunne de ikke la oss være igjen der fordi tyskerne allerede var i nærheten. Og slik kom vi helt til Mordovia.

Det var et veldig vakkert sted, det sto kirker rundt omkring. Husene var lave, men kirkene var høye. Vi hadde ikke noe å sove på, vi sov på halm. Vinteren kom, og vi hadde ett par støvler til fire. Og så begynte hungersnøden. Det var ikke bare barnehjemmet som sultet, også folkene rundt oss sultet, fordi de hadde avlevert alt til fronten. På barnehjemmet bodde det femti barn, og en gang ble vi innkalt til middag, men det var overhodet ikke noe å spise. I spisesalen satt lærerne og styreren og så på oss, og øynene var fulle av tårer. Men vi hadde hesten Majka … Den var gammel og veldig kjærlig, vi fraktet vann med den. Dagen etter drepte de denne Majka. Og ga oss vann og en liten bit av Majka … Men de holdt det lenge skjult for oss. Vi hadde ikke kunnet spise den … Helt umulig! Det var den eneste hesten på barnehjemmet vårt. Og så var det to sultne katter også. Skjeletter! Det var bra, tenkte vi senere, flaks at kattene var så magre, for da måtte vi ikke spise dem. Det var ikke noe å spise der.

Vi gikk omkring med kjempemager – jeg kunne for eksempel spise opp en hel bøtte med suppe, for i denne suppen var det ingenting. Samme hvor mye de helte opp til meg, jeg bare spiste og spiste. Det var naturen som reddet oss, vi var som drøvtyggende dyr. Om våren var det i en omkrets på noen kilometer rundt barnehjemmet ikke et eneste tre som sprang ut … Vi hadde spist alle knoppene, hadde til og med skrellet av den unge barken. Vi spiste gress, alt spiste vi om hverandre. Vi hadde fått pjekkerter, og i disse pjekkertene laget vi lommer og bar med oss gress i – vi bar og tygget. Sommeren reddet oss, men om vinteren ble det svært vanskelig. De små barna – vi var cirka førti stykker – var blitt plassert for seg. Om nettene var det en hyling uten like. Vi ropte på mamma og pappa. Barnepleierskene og lærerne forsøkte å la være å si ordet «mamma» når vi var til stede. De fortalte eventyr for oss og valgte ut bøker som ikke hadde dette ordet. Hvis noen plutselig sa ordet «mamma», begynte hylingen øyeblikkelig. En utrøstelig hyling.

På skolen begynte jeg i første klasse igjen. Det gikk slik til: Jeg hadde avsluttet første klasse med hedersdiplom, men da vi kom til barnehjemmet og de spurte oss om hvem som ville kontinuere, bestemte jeg meg for det, ettersom jeg trodde at kontinuasjon var det samme som hedersdiplom. I tredje klasse stakk jeg av fra barnehjemmet. Jeg dro for å lete etter mamma. Gamle Bolsjakov fant meg i skogen, sulten og avkreftet. Han fikk vite at jeg kom fra barnehjemmet, og tok meg med til sin familie. Han bodde sammen med den gamle kona si. Jeg ble sterkere og begynte å hjelpe dem i husholdningen: Jeg slo gress, hyppet poteter – jeg gjorde alt. Vi spiste brød, men det var sånt brød som det var lite korn i. Veldig bittert. I melet blandet de inn alt som kunne males: melde, valnøttblomster, poteter. Den dag i dag kan jeg ikke se rolig på saftig gress, og jeg spiser mye brød. Jeg kan aldri få nok av det … Etter så mange årtier …

Så mye jeg likevel husker. Jeg husker enda mer …

Jeg husker den vanvittige vesle jenta som kom seg inn i grønnsakhagen til en eller annen, fant et lite hull og holdt vakt der over en mus. Jenta var sulten. Jeg husker ansiktet hennes, til og med kjolen hun hadde på seg. En gang gikk jeg bort til henne, og hun … fortalte meg … Om musa. Vi satt sammen og holdt vakt over denne musa.

Hele krigen ventet jeg på at den skulle slutte, for da skulle gamlingen og jeg spenne for hesten og dra for å lete etter mamma. Det kom stadig evakuerte innom huset, og jeg spurte alle om de hadde truffet mammaen min. Det var mange evakuerte, så mange at det i hvert hus sto en jerngryte med kokte nesler. Så de evakuerte hadde noe varmt å spise. Noe mer fantes ikke. Men en neslegryte sto det i hvert hus … Jeg husker dette godt. Det var jeg som plukket disse neslene.

Krigen var slutt … Jeg ventet én dag, to dager, ingen kom for å hente meg. Mamma kom ikke for å hente meg, og jeg visste at pappa var i det militære. Jeg ventet i hele to uker, hadde ikke krefter til å vente lenger. Jeg snek meg inn på et tog, gjemte meg under en benk og kjørte av sted … Hvor hen? Det visste jeg ikke. Jeg trodde (det var jo en barnslig tanke) at alle tog gikk til Minsk. Og i Minsk ventet mamma på meg! Senere skulle pappa komme … En krigshelt! Med ordener og medaljer.

De hadde forsvunnet et sted under et bombeangrep. Naboene fortalte meg senere at de hadde reist sammen for å lete etter meg. De hadde løpt til stasjonen.

Jeg er allerede enogfemti, jeg har egne barn. Men jeg vil likevel ha en mamma.