EIRIK JENSEN

På innsiden. Historien om mitt politiliv (dokumentar, 2015),
i samarbeid med Thomas Winje Øijord

THOMAS WINJE ØIJORD

Hatten og andre forstyrrende momenter (kortprosa, 2004)

Kongeriket Norge (roman, 2007)

Kriminalroman

© 2016 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Nils Olsson | OINK

Layout og ebok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1819-6

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Når gjeld ikke innfris, fordi den ikke kan betales,

bør man holde munn og stokke kortene på nytt.

Camillo José Cela (1916–2002)

1

Det verste rushet langs E6 sørover mot Oslo hadde begynt å avta. Avstanden mellom bilene ble lengre, og det var som om en hinne av trafikantenes aggresjon og irritasjon fordampet etter hvert som den lave morgensola jobbet seg oppover på himmelen.

«Kan du flytte termosen?» sa Arvid. «Jeg orker ikke den bankelyden.»

Han så hvordan Roy himla med øynene. Likevel slapp han rattet med den ene hånden og flyttet termosen fra siderommet i døra og ned på gulvet. Der presset han den mellom gulvmatta og setet.

«Fornøyd nå?»

Arvid kikket i speilene. Han fulgte alltid arbeidsinstruksen og sjekket hvilke biler som lå i nærheten. Hittil hadde han aldri opplevd en truende situasjon, men det betydde ikke at bilene rundt ikke kunne være mistenkelige.

«Hvor lenge har den svarte Land Cruiseren ligget bak oss?» sa han.

Roy vred på kroppen, fant riktig vinkel i sidespeilet. «Hvilken?»

«Den svarte.»

«Chevroleten?»

«Land Cruiseren. Hvilken Chevrolet?»

Arvid skrudde på ryggekameraet. To digre suv-er lå tett på. Antakelig en tilfeldighet, men Land Cruiseren hadde fulgt dem lenge. Roy pleide å ligge litt under fartsgrensa, så Arvid ble fort mistenksom hvis det tok for lang tid før folk kjørte forbi.

«Skriver du ned nummeret?» spurte Roy.

Arvid fant fram blokka og lente seg tilbake. Det var ikke mer å gjøre. Notere registreringsnummeret, i verste fall ringe politiets operasjonssentral for å sjekke det opp mot eieren. Foreløpig virket det unødvendig og masete.

De passerte avkjøringen mot Skedsmokorset – en sliten, men nymalt pendlergetto – og kunne snart se ut over Djupdalen. Arvid registrerte hvordan Land Cruiseren la seg ut, kjørte forbi og skjente tilbake i høyrefeltet et stykke foran dem. Han kastet et blikk på skjermen. Chevroleten ble liggende bak. Det var vanskelig å se inn i kupeen.

«Vinduene er mørkere enn vanlig», mumlet han.

Roy svarte ikke.

Skjermen til ryggekameraet var ikke spesielt god, så det kunne jo også være noe med den lave vårsola. Arvid kjente at han roet seg. Det var ikke før han slappet av at han merket at han var stressa.

Venstrefeltet var åpent, og Roy la seg ut i den ytre kjørebanen for å unngå en tankbil med Statoil-logoer som sto langs veiskulderen, passerte den, la seg tilbake i høyre felt og strakte hånden mot koppholderen. På skjermen så Arvid tankbilen blinke ut i trafikken, og da han løftet blikket mot veien, rykket han til i setet. Den svarte Land Cruiseren hadde senket farten og lå nesten helt inntil fronten.

Roy signaliserte med fjernlysene. Men i stedet for å gi gass og skape avstand, reduserte Land Cruiseren farten ytterligere, og de dultet borti hverandre. Roy sto på bremsen. Momentet tvang Arvid forover i kupeen. Kaffen skvulpet utover.

«Hva faen skjer?» Arvid kjente hvordan hjertet pumpet.

Roy svarte ikke. Med et rykk sto de stille. Dørene til Land Cruiseren gikk opp. Arvid rakk så vidt å oppfatte situasjonen. Holdt hendene fram som om han ville stoppe alt. En mann i svart kjeledress, hette, stridsvest, vernemaske, svarte hansker og militærstøvler hevet en helautomatisk rifle og tømte magasinet. Kulene traff den skuddsikre ruta med gjentatte smell. Glasset knuste ikke, men fikk sår som når man kakker en hockeykølle mot tjukk is.

Flere menn hoppet ut. Et metallisk klikk snek seg inn mellom lyden av skudd. Eksplosjonen kom fem sekunder senere. Arvid mistet orienteringsevnen. Ble presset sammen i hjørnet av kupeen. To av mennene utenfor reiv opp døra, som så vidt hang igjen i hengslene, og mens den ene ble stående og peke med rifla, klatret den andre inn. Veltet først ut den slappe kroppen til Roy og fortsatte mot Arvid. Røyken lå tett. Arvid hadde problemer med pusten, hørte ingenting, bare en høyfrekvent piping, men han kunne skimte vidåpne øyne bak to runde glugger i den svarte vernemaska. Beltet ble skåret over. Mannen tok tak i håret og kragen hans, røsket ham opp og dro ham ut. Arvid ble tvunget ned på asfalten, armene bendt bakover og hendene stripset bak på ryggen. Det tynne plastbåndet strupte blodtilførselen, skar seg inn i huden rundt håndleddene. Plutselig var det som om noen røsket et par overdimensjonerte propper ut av ørene hans. Den bedøvende pipinga ble erstattet av en kakofoni av lyder: trampende føtter, gnissingen av metall mot metall, motorer på tomgang og hard banking – som gjentatte sleggeslag. Det luktet kinaputter og svidd hår.

En kommando: «Vpered!»

Arvid kikket opp. Tankbilen med Statoil-merker hadde stanset på tvers av veibanen et stykke unna og sperret trafikken. Sjåføren sprang ut og løp mot en grå stasjonsvogn. Han hoppet inn. Lukket døra. Bilen akselererte. Bak den åpenbarte det seg et intenst gult, varmt og spraglende lys. Selve drønnet kom med et millisekunds forsinkelse. Leddet mellom trekkvognen og tralla ble spent oppover i en umulig bue. Tankbilen knakk på midten. Så ble alt slukt av ild.

En het bølge skyllet over Arvid og presset ham mot bakken. Da han åpnet øynene igjen, så han stasjonsvogna stanse med en breisladd. To menn i de samme svarte kjeledressene hoppet ut. Bak dem klatret flammene flere titalls meter opp i lufta. Mørk røyk veltet fram i kompakte sirkler og soppformer som løste seg opp og spredte seg utover. Arvid vred seg bort. Først nå fikk han øye på Roy, som lå rett bak ham. Ansiktet var vendt mot ham. Øynene lukket. Blod rant ut av øret, nedover kjeven og halsen. På bakken, rundt nesa og munnen, en lysere masse. Arvid prøvde å løfte hodet for å få bedre utsyn, men fikk et spark i kinnet. Han følte ikke smerten.

«Face down. Don’t look.»

Støvelen tvang hodet hans ned.

En ny eksplosjon ristet grunnen, pipingen i ørene kom tilbake. Han åpnet øynene uten å løfte panna. En av de svartkledde kastet ut små, blanke pyramider. Spanske ryttere som punkterte bildekk. Like bak ham sto en annen mann som skjøt granater – i begge kjøreretninger. De eksploderte ikke, ble bare pumpet ut med dempete smell. Arvid skjønte ikke hva det var før han så tåka og kjente det bråstoppe i halsen. Det var umulig å trekke pusten skikkelig. Han begynte å hoste. Øynene svei. Snart var hele området dekket av gass. Den gråhvite tåka gled inn i røyken som med tiltagende styrke veltet opp fra flammene i tankbilen.

«Face down!»

Arvid knuget panna mot asfalten, lot de små ujevnhetene presse seg inn i huden. Dette var ranet de hadde snakket om på jobben, som ingen egentlig trodde på, men som ga en slags fiktiv spenning i hverdagen. Mest sannsynlig ville han bli drept. Mest sannsynlig var dette de siste minuttene han levde. Mest sannsynlig var Roy allerede død.

Han pisset på seg, kjente buksene bli fylt med en vemmelig varme. Knep øynene igjen for å beskytte seg mot gassen. Hulkene kom støtvis mellom gispene etter luft. En ny lyd presset seg gjennom de herjede trommehinnene. Var det sirener? Langt borte. Så nærmere. Det var sirener. Rundt ham begynte mennene å rope. Arvid skjønte ingenting. Et av ordene som ble gjentatt, hørtes ut som mentos eller mentis. Noen skreik police. Det skjønte han.

Arvid krympet seg under den korte skuddvekslingen. Uten blodtilførsel føltes hendene som ballonger. Panikken meldte seg. Han gjorde et forsøk på å komme seg på beina. Det var sjanseløst. Han mistet kontrollen over magen. De voldsomme brekningene presset mellomgulvet sammen. Samtidig med at han kastet opp, tømte tarmene seg i de allerede våte buksene.

Så besvimte han.

Våknet først da et par kraftige never tok tak i jakka og armene og røsket ham opp.

Jeg lever, tenkte han. Herregud, jeg lever.

Føttene subbet hjelpeløst langs bakken mens han ble båret fram. Lyset fra den brennende tankbilen var fortsatt intenst, men ble dempet og liksom filtrert gjennom de giftige slørskyene. Et dumpt smell fikk ham til å dreie på hodet. Hissige flammer bredte seg opp fra stasjonsvognen. Et nytt knall, og mindre flammer krafset etter feste i pengetransporten. Hodet glapp mot bakken, og han fikk øye på Roy, som fortsatt lå slengt på asfalten. Mannen som holdt ham oppe, tråkket borti kroppen som om det var en avfallssekk. Roy ble liggende. Et stykke lenger fram så det ut som en annen kar hadde gått i bakken. Ranerne kastet ikke bort tid på å bære lik. Arvid ble tvunget inn i Land Cruiseren. Bilen fylte seg opp rundt ham. Han satt klemt mellom digre kropper. Stridsvestene var harde, utstyret presset seg inn i ribbeina. Mennene snakket med korte, uforståelige ord.

Arvid regnet med at de skulle mot Oslo – mot nettverket av veier, avkjøringer, industrilandskap og boligfelt. Men sjåføren holdt til høyre, svingte rett av motorveien. Mot Gjelleråsen og Nittedal.

Stillheten bredte seg, bare brutt av hvesing fra fem vernemasker. Gassen stakk fortsatt i øynene. Den satt i klærne og interiøret. Arvid hevet hodet, blunket vekk tårer og kikket i speilet øverst i frontruta. Den svarte Chevroleten fulgte etter dem. Flammer og røyk fylte horisonten. En flat hånd traff ham i ansiktet. Smerten bredte seg fra neserota, gjennom de allerede plagede bihulene og opp mot tinningene. Han bøyde nakken.

«Don’t look.»

Arvid lukket øynene. Etter noen minutter, eller en halvtime, eller en time, stoppet bilen. Han hørte maskene bli dratt av og hvesingen opphøre. Mannen ved siden av ham gikk ut. Arvid prøvde å se, hodet hans ble skjøvet kontant ned. Mannen kom inn igjen. De kjørte videre. Noen få sekunder. Så ble det mørkt.

De var inne i en bygning. Han hørte to av mennene snakke sammen. Noen lo. En elektrisk summing. Deretter lyden av metall i bevegelse. Arvid fikk et gløtt gjennom frontruta. Så at en massiv betongvegg ble trukket opp. Like etter kjørte de nedover. Da bilen stoppet igjen, ble han revet ut.

«Idi! Walk!»

Arvid falt, men noen tok imot ham. Heist opp igjen. Et dytt mellom skulderbladene. Han kjente hvordan det våte i buksa ble kaldt mot lårene.

«Bystreye! Faster!»

Rommet var enormt. Hvitkalka vegger. Arvid snublet framover. Stoppet like ved en jernkonstruksjon som tronet midt i lokalet. En luke i front. Et hardt grep om nakken presset ham mot åpningen. Lukten av aske og tennvæske. Som en grill om sommeren. En stemme like ved øret snakket til ham på norsk: «Nå kan du slappe av.» Han hørte ladegrepet, sleiden på pistolen som ble dratt tilbake, like etter trukket fram igjen av rekylfjæren, men han oppfattet aldri lyden av skuddet.

2

Sjur Holt trampet over terskelen til auditoriet ved Politihøgskolen. Tenkte på Victoria, den blonde kriminologstudenten han hadde møtt første gang han foreleste. Selv om det hadde gått flere år, ble minnet bare klarere og klarere. Før hadde det vært velkomment og fint, nå skjøv han tankene bestemt fra seg, hengte jakka over en stolrygg og presenterte seg som han pleide.

Sjur likte å forelese. Likte å forberede seg; sortere tankene, skrive et slags manus og sitte med en kaffe på kontoret. Gjerne om ettermiddagen, når de fleste var gått hjem og stemningen roligere. Notere i margen, bla i dokumenter og rapporter. Som regel ble han avbrutt, av en telefon eller banking på døra, men den lille tiden han fikk, var verdifull. Det var som om han var på besøk i en annen manns liv, fikk en smakebit av hvordan han kunne hatt det, hvordan det var å være i ro. En motsetning til hverdagen: samtaler med kynikere, notoriske voldsmenn, infiltrering og spaning, konflikter og megling, pågripelser og slåssing, våpen, narkotika, informanter uten én ærlig tanke, kilder som løy, og så mange trusler at trusselbegrepet nærmest hadde mistet all mening. Derfor betydde det ikke så mye hva han noterte i margen, det handlet mest om å gjøre det – drikke kaffen, sitte stille og føre en penn over arket.

Han så ut på studentene i salen. Prøvde å smile. Det funket som regel ikke. Eller kanskje det gjorde det? En jente på første rad smilte tilbake. Tennene så bleka ut. Hun var mørk i huden og hadde glinsende, svart hår trukket stramt bakover. Han kikket på henne, litt usikker på hva han skulle gjøre, banket på mikrofonen med pekefingeren. En høy lyd smalt utover rommet. De fleste visste hvem han var, de var interessert. Og da han begynte å snakke, merket han ikke den insisterende vibreringen fra telefonen.

Det var en elementær innføring i organisert kriminalitet, historier fra gamle dager, den gang gjengene var enhetlige og enkle å ha oversikt over, til dagens situasjon der alt fløt sammen i en uoversiktlig masse. Omstreifende bander på internasjonal krimturné – folk ingen hadde særlig kontroll på. Og for å skape litt kontekst: en sammenligning mellom Norge og Sverige – rett over grensa hadde ting tatt helt av de siste åra. Det var ikke lenge siden en bande landa med helikopter på taket av en verdisentral, sprengte seg inn og fløy av gårde med 40 millioner svenske kroner.

Sjur hørte hvordan summingen fra studentene tiltok i samme sekund som han avsluttet. Kjente i bukselomma etter telefonen, skjønte at den lå i jakka, bøyde seg ned, rotet gjennom stoffet. Den var varm, displayet lyste med 17 ubesvarte anrop, de aller fleste fra samme nummer. Da det ringte igjen, svarte han umiddelbart.

Like etter satt han i bilen. En mørk Volvo V70. Passe anonym. I Schweigaards gate havnet han bak 37-bussen. Den lange rødpølsa buktet seg sakte framover. Sjur la seg ut i motsatt kjørefelt. Presset seg mellom bussen og den møtende trafikken. Bråstoppet for et par vindskeive russ med kebab som ramlet ut i gata. Var det ikke fortsatt vinter? Hadde de ikke nettopp revet ned julepynten fra gatelys og strømledninger? Tydeligvis ikke. Full ungdom i flekkete snekkerbukser var et sikkert vårtegn.

Han svingte opp mot den gamle publikumsgarasjen. Fikk en svak skrens. Nå var det kun tjenestebiler med spesialtillatelse, politimesteren og noen få andre som hadde adgang til de underjordiske parkeringsplassene.

Sjur hadde hatt fast plass de siste årene. Trusselluksus kalte han det – en del av sikkerhetstiltakene han levde med, et av de bedre sådanne. Han hadde flere kollegaer som ikke taklet det, som var mer eller mindre nervevrak, og de verste tilfellene endte opp som selvmedisinerte blandingsmisbrukere. Det lå langt utenfor Sjurs horisont. Han forsøkte å gi faen – og å gi uttrykk for det så ofte som mulig.

Ved hovedinngangen til Grønlandsleiret 44 sto det ofte folk som røyka, til tross for forbudet, småbarn som hylte, leie av å vente i passkø, og en og annen stinkende skrulling som skulle fortelle politiet om livets konspiratoriske vendinger og personlige syn på global politikk og narkotikalovgivning. Sjur sneik seg forbi, passerte en bombesikker dør, stoppet et tvungent øyeblikk i personslusa og fortsatte videre til heisen.

Han stakk hodet inn første dør til venstre. Forværelset til politiinspektør Egil Brandt.

«Han er i stabsmøte», sa Anette, sekretæren, den hyggeligste personen i denne delen av etasjen.

Sjur gikk tilbake, inn i rød sone, passerte spaningsavdelingen og videre – helt innerst i gangen: Avsnittet for spesielle operasjoner, bare kalt SO.

Trakteren var halvfull, den mørke guffa dryppet hissig fra filteret og ned i kolben. Det satt allerede flere i sofaen enn han hadde ventet. I løpet av den neste halvtimen ville de fleste være på plass.

Han kremtet et par ganger før han begynte å snakke: «Ordensavdelinga har overtatt for Beredskapstroppen på stedet, åstedsgruppa er inne og jobber nå. Så vidt vi veit, er den ene transportøren drept. Den andre antakelig tatt som gissel. Helikoptertjenesten mistenker sabotasje og letter ikke. Det gjør alt vanskeligere.» Han tok en pause for å beherske følelsene som prikket lett i brystet. Fortalte om Halvor som var blitt skutt under trefningen med ranerne.

Lydnivået i rommet økte øyeblikkelig. Kollegaen lå på operasjonssalen – med to kuler i magen og et kobbel kirurger og pleiere rundt seg. Halvor var ikke en del av avsnittet lenger, men Sjur kunne fortsatt ringe ham og diskutere jobbting som det ikke var så lett å snakke med andre om.

«Hei, hør etter.» Nå gjaldt det å banke i gang maskineriet. «Det første vi må gjøre, er å sjekke alibi hos gamle venner.» Han tok en slurk av koppen. Kaffen minnet mest om råolje. «Jeg kommer på et par–tre kropper vi bør banke på hos så fort som mulig. Vi tar et tilbakeblikk i systemet og lager en utfyllende liste. Både operativ analyse og vold kommer til å bidra med navn. Vi begynner på lista nå. Oppdaterer fortløpende.»

Som med de fleste former for kriminalitet: kidnappinger, drap, ran og tyveri, nesten alt mulig – kanskje med unntak av økonomisk vinningskriminalitet – var de første 24 timene etter selve hendelsen de viktigste. Det var ikke bare et tall. Det var fakta. Sjur hadde opplevd det mange ganger. Folk jobbet på spreng det første døgnet. Fant spor, fulgte dem, fulle av håp, adrenalin og pågangsmot – og hvis det førte dem videre, hadde de i praksis løst saken i løpet av kort tid. Den formelle etterforskningen og bevisinnsamlingen kunne strekke seg ut i uker, til og med måneder, men da visste de hvem de skulle gå etter, og det ga et arbeidsdriv og en effektivitet som nesten alltid førte fram. Hvis de derimot ikke hadde noe konkret etter første døgn, fikk bandittene gjort etterarbeidet og skaffet seg et overlegent forsprang. Da kom frustrasjonen. Folk ble slitne av presset og overtidstimene. De mistet optimismen. Ledelsen ble desperat, og uansett hvor godt de skjulte det, preget det alltid mannskapet. Mangelen på framskritt kom til syne i nyhetene. Dermed var sirkelen fullendt. Alt ble selvforsterkende og verre for hvert skift.

«Teamledere.» Sjur nikket mot de fire førstebetjentene som sto rundt sofaen. «Dere deler i to- og tre-manns patruljer, og –»

Han ble avbrutt av låsen i døra som summet. Kjappe skritt over gulvet. Egil Brandt stanset bredbeint på den slitte linoleumen. SO-lokalene var på mange måter Sjurs hjem, han hadde flere netter på den svarte sofaen enn i senga hjemme, og Brandts tilstedeværelse føltes som en liten invasjon.

Sjur registrerte ankomsten med et nikk og snudde seg tilbake mot mannskapet. Skulle til å fortsette, men ombestemte seg. Han trengte ikke å detaljstyre – folka hans visste hva de skulle gjøre. Det var ingen grunn til å la en stresset politiinspektør på krigsstien vente lenger enn nødvendig, så han benyttet avbrytelsen til å runde av parolen.

«Klart nok?» spurte han ut i rommet. Uten å vente på svar fortsatte han: «Iverksett!»

Stemningen forandret seg umiddelbart. Handlekraft og besluttsomhet bredte seg utover, bager med utstyr ble åpnet og lukket, samband skrudd på, ledninger strukket og ørepropper festet.

Sjur snudde seg mot Brandt og nikket igjen. Brandt enset ikke gesten, men hevet pekefingeren allerede før han begynte å snakke, brukte den som en smørkniv i lufta når han skulle understreke viktige ord i talen.

«Nå er det åpne sluser», sa han. «Alle mann på jobb, ingen går hjem før vi er i mål. Dette er noe av det heftigste vi har sett. Hele E6 er en krigssone. Vi har hundrevis av sivile i sjokk, små barn med røykskader og bestemødre med CS-gass i vrangstrupen. Jeg har Politidirektoratet på nakken, justisministeren har allerede ringt, og jeg vil umiddelbart ha en rapport som beskriver utgangspunktet vårt. Det første vi begynner med, er alibisjekk. På samtlige som kan tenkes å ha en lillefinger med i dette sirkuset.»

Sjur skiftet vekten fra den ene foten til den andre. Fulgte pekefingeren med blikket. Tenkte det var merkelig at en som lot seg stresse på denne måten, hadde greid å klatre så høyt i politietaten. Pulskontroll var et minstekrav i yrket. Hvis man lot stresset overta og påvirke beslutningsevnen, ble ikke arbeidet særlig vakkert utført. Han skulle gjerne bøyd smørkniven bakover til knokeleddet glapp med et lett knepp.

«Vi er allerede i gang», sa han i stedet. «Men du vet like godt som meg at vi har begrenset etterretning. Ingen vi kjenner til –»

«Du vet som regel mer enn du forteller», avbrøt Brandt. «Jeg skal ha løpende tilbakemelding og umiddelbar oppdatering.»

Det begynte å dure i hånden som ikke fektet gjennom lufta. Brandt snudde på hælen, løftet telefonen til øret og gikk mot døra.

Sjur ble stående. Komme inn, servere en rekke selvfølgeligheter, veive rundt med fingeren som om han irettesatte et barn? En kollega var nettopp blitt skutt og lå på sykehuset, ikke et ord om det, ikke én oppmuntrende kommentar til mannskapet.

Han fulgte etter Brandt ut i gangen. Lot døra smelle igjen bak seg og skrittet raskt mot politiinspektøren. Brandt løftet telefonen et par centimeter fra øret og hevet øyenbrynene med en påtatt imøtekommenhet. Sjur prøvde å dempe stemmen. Det ble til en slags hvesing:

«Hva faen mener du med umiddelbar oppdatering? Hvem er det vi kjenner til som har kapasitet til et ran som dette? Vi er jo ikke med. Vi har vært kongeriket opp og ned på bistandsoppdrag, surra rundt i Stavanger for å fange nyrike kokainsniffende oljepamper og traska rundt i jævla Finnmark for å ta noen flyttsamer med et par kilo hasj i snøscooteren. Vi veit ikke en dritt. Nada.» Sjur trakk pusten før han fortsatte: «Vi kunne ha vært forberedt. Dette kunne vi ha avverga før det ble gjennomført. Og det veit du.»

Han anstrengte seg for ikke å bruke sin egen pekefinger, sette den i brystet på politiinspektøren. Hadde dette skjedd for bare noen år siden, kunne Sjur ha talt på én hånd hvilke grupperinger som var i stand til å gjennomføre et såpass spesialisert angrep. Nå hadde han ingen anelse – og hvis det var én ting han ikke kunne fordra, så var det å begynne tomhendt, med blanke ark og en bøtte rådvillhet.

Øyenbrynene til Brandt hadde senket seg i løpet av utbruddet. Han leet ikke en muskel i ansiktet. Bare kikket på Sjur med et stivt blikk mens han sakte la telefonen inntil øret igjen. Snudde seg og fortsatte nedover gangen.