MICHAEL ANDREASSEN

JEG HETER MICHAEL OG ER ALKOHOLIKER

© 2016 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Kine Røst

Omslagsfoto: Per Heimly

Sats og ebok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-1901-8

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Til barna mine

Jeg elsker dere

Gud, gi meg sinnsro til å akseptere de ting jeg ikke kan forandre.

Mot til å forandre de ting jeg kan.

Og visdom til å se forskjellen.

Sinnsrobønnen

INTRODUKSJON

Heroin, hasj, kokain, MDMA, amfetamin og GHB ... Mediene er fulle av historier om obskure stoffer som bare en brøkdel av Norges befolkning har prøvd, langt mindre er avhengige av. Tragiske skjebner for dem som rammes, men det er ikke disse stoffene som er det store problemet i samfunnet vårt. 

Så la oss konsentrere oss om det eneste lovlige, ikke-reseptbelagte rusmiddelet vi har i Norge. Jeg snakker om alkohol. Et rusmiddel som har ødelagt endeløse julemiddager, sommerferier, 17. mai-feiringer og hverdager. Rusmiddelet som har revet barn og foreldre, søstre og brødre, venner og slektninger fra hverandre. Drikken som alltid er der, og ingen tør å gjøre noe med. Hvem vil vel være festbrems?

Om vi møter noen som formodentlig ikke er ruset, reagerer vi med skepsis. Vi lurer på om de skal kjøre bil. Eller om de er gravide. Den eneste gyldige unnskyldningen for ikke å drikke er paradoksalt nok å være tørrlagt alkoholiker. Tro meg, jeg vet hva jeg snakker om.

For vi nordmenn drikker mer enn før. Damer drikker mye mer. Å snakke om dette er vanskelig. Folk går i baklås om du antyder at de burde drikke mindre. Se for deg en tur på byen en lørdagskveld der du drikker deg god og full sammen med venner. Her møter vi hverandre, danser og har sex med mennesker vi aldri har møtt før. Ofte har vi sex med mennesker vi aldri hadde hatt sex med uten å ruse oss først. La oss si at noen filmet deg hele kvelden. Kunne du tenke deg å se den filmen sammen med meg dagen etter?

Som nordmenn er vi flinke til å verne om rusen vår. På 1970-tallet prøvde myndighetene å gjøre som svenskene: flytte salget av sterkøl til Vinmonopolet og redusere alkoholinnholdet i pils. Det resulterte i et folkeopprør. Pilsens Venner ble startet med flere hundre tusen medlemmer. «Kosen» vår er det ingen som får røre. 

Som en naturlig del av språket vårt har vi ord som fyllesyk. Ordet betyr at du har ruset deg så hardt at du er blitt fysisk syk av det. Kroppen reagerer med feber, og du er så dehydrert at du har sterk hodepine. Noen ganger sørger kroppen for at du kaster opp for å bli kvitt et stoff som er giftig. Er man fyllesyk, blir man som regel møtt med et smil og et skuldertrekk.

Å ruse oss så hardt på alkohol at vi blir syke, er vanlig.

Vi kaller det kos eller å slappe av, uten at vi egentlig har et klart forhold til hva det er vi egentlig driver med. Vi har bare alltid gjort det sånn. Når alkoholserveringen på Gardermoen åpner klokka seks om morgenen, er det kø allerede. Utålmodige står vi der. Ferien er i gang, og vi skal kose oss. Da trenger vi alkohol. Når vi sier kose oss, mener vi egentlig å ruse oss til en tilstand vi liker bedre enn den vi oppnår uten alkohol. Vi kaller det bare noe annet.

Sånn går tusenvis av nordmenn i halvsvime gjennom 14 dager i Syden hvert eneste år. Når vi kommer hjem, er alle enige om en ting.

Vi har kost oss.

Men barn liker ikke at voksne endrer seg. De blir utrygge når mamma eller pappa forandrer seg, de forstår ikke hvorfor. En fem år gammel jente forstår ikke at pappa drikker et par øl og en akevitt for å slappe av i jula, på hytta eller i båten. Hun merker bare at pappa endrer seg, og det opplever hun som utrygt. En seks år gammel gutt forstår ikke hvorfor mamma med ett blir blank i øynene, varmere i huden og ler mer av andre voksne, som også er litt rare. Han merker bare at mamma ikke er den mammaen hun pleier å være. Og at det er utrygt.

Ifølge en undersøkelse gjennomført av organisasjonen AV-OG-TIL mener størstedelen av den norske befolkningen at man bør være varsom med alkohol sammen med barn og unge. Samtidig drikker halvparten av alle foreldre hver dag i sommerferien sammen med barn. Og det er de mest ressurssterke med høyest utdanning og inntekt som drikker mest. Nitti tusen barn lever med minst en forelder som har et alkoholproblem.

Måten vi bruker alkohol på, koster oss enorme summer. Ifølge en rapport Oslo Economics utarbeidet i 2013, koster det oss 22 milliarder kroner. Sykefravær og tapt produksjon bærer den største andelen av kostnadene. Sykefravær alene kostet ifølge AKAN 4,1 milliarder kroner i 2011. Hver helg bruker politiet enorme ressurser på å håndtere oss, for veldig mange av oss klarer ikke å ta vare på oss selv. Vi slåss, skader andre og oss selv. Vi drikker oss til en tilstand der vi ikke vet hvem vi er, eller hvor vi bor, og lager Grandiosa som nattmat så hus og leiligheter tar fyr og brenner ned. Mesteparten av voldsepisodene i Norge skjer i fylla, og ofte er både utøver og offer ruset på alkohol. Flere hundre mennesker dør hvert år av alkoholisk leverskade, alkoholforgiftning og alkoholpsykose. 22 000 millioner kroner bruker vi. Av våre egne penger. Fordi vi ikke klarer å håndtere rusen vår.

For noen år siden ofret jeg ikke dette så mange tankene jeg heller. Til tross for at jeg var en som drakk for mye.

Så mye at jeg nesten mistet alt. Jeg maktet ikke å være en skikkelig pappa, og økonomien gikk til helvete. Jeg måtte ha alkohol for å fungere, og jeg hatet meg selv for det. Til slutt stod det om livet. Min største drøm var å få lov til å være vanlig. 

Vi må ta en alvorsprat om drikking. Om hva alkoholen gjør med oss. Hvor viktig den er for oss, hvordan vi bruker den, og hvor mye skade den gjør. Vi må begynne å forholde oss til hvordan vi oppfører oss når vi ruser oss på alkohol, åpne øynene og se hva slags konsekvenser rusen vår får også for dem rundt oss. Ta en prat, enten det er som partner, kollega eller medmenneske.

Denne boka er mitt beskjedne bidrag til den alvorspraten. Det er mer enn fire år siden jeg drakk for siste gang. Alkoholisme er ikke noe du kan tre inn i og ut av. Det er en kronisk sykdom, noe jeg alltid vil lide av. Derfor håper jeg min historie kan hjelpe andre.

Michael Andreassen

Oslo juli 2016

PROLOG

Søndag 4. mars 2012

De siste dagene har jeg nærmest drukket i ett. Hvor mange dager husker jeg ikke, og denne søndagen husker jeg bare bruddstykker av. Men det skulle bli den siste dagen jeg drakk alkohol.

De siste ukene hadde vært de tyngste. Etter at barnevernet ringte på døra. De hadde fått en bekymringsmelding etter en tur til Egypt. Den siste uka bodde jeg på hotell, drakk nærmest i hvert våkne øyeblikk og gikk med hvite hansker fordi jeg hadde så mye psoriasis på hendene. Jeg var oppblåst og pløsete. Sjuskete. Jeg brukte all energi på å holde meg oppe. Å eksistere. Jeg hadde vært langt nede mange ganger før. En gang helt på kanten av stupet. Men jeg hadde klart meg. Med et nødskrik.

Denne gangen visste jeg at det ikke kom til å gå. Men jeg visste at jeg ikke ville velge å dø, som sist. Jeg visste at et eller annet sted inni meg var det et godt menneske. Jeg visste bare ikke hvordan jeg skulle klare å skrelle av alle skallene med dritt for å finne frem til den jeg var.

Med en gang alkoholen begynte å forlate kroppen, kjente jeg smerte. Fysisk smerte fordi kroppen trengte alkohol, og psykisk smerte over hva jeg hadde blitt. Hvordan kunne jeg rote til livet mitt så forferdelig? Hvorfor kunne jeg ikke være en skikkelig pappa? Hvorfor klarte jeg ikke å betale regningene så jeg i det minste slapp å bekymre meg for om det var strøm i leiligheten når jeg kom hjem? Hvorfor kunne jeg ikke bare ta meg sammen og være normal? Vanlig, som alle andre. Jeg var jo ikke en ressurs for noen. Jeg klarte ikke å ta vare på meg selv engang.

Jeg husker et glimt fra fredag 2. mars 2012. To dager tidligere kjørte en kollega forbi meg ved fotgjengerfeltet ved Ibsenhuset. Jeg var på vei ned til hotellet og hadde bare én tanke i hodet. Jeg måtte innom polet før jeg låste meg inn på rommet for å drikke nok til at jeg fikk sove. Han stoppet og sveivet ned vinduet – spurte om jeg ville ta en kopp kaffe. Jeg så ned, mumlet frem et «Nei takk» og konsentrerte meg igjen om å komme meg på polet.

Jeg bodde på Hotell Stefan, rett overfor Tinghuset i Oslo, og jeg skulle ha sending på P4. «Mikkes Superfrokost». Et lekent underholdningsprogram hvor en kjendis hadde lørdagsjobb, og dagen før hadde jeg sendt sammen med Kristian Valen. At jeg var sliten, husker jeg, men ikke hvordan jeg kom meg opp til studio i Akersgata 73, eller at jeg møtte produsenten. Sendingen skulle begynne klokka ni om morgenen.

Det første glimtet jeg kan huske, er idet jeg skal dra opp mikrofonspaken så jeg kan prate. Jeg tar tak i spaken og skal til å dra den opp så rødlyset kommer på, men akkurat da skjer det noe. Det er som om noe løsner inni meg, som en flom av lunka vann som renner ut av kroppen som en behagelig varm foss.

Jeg husker øyeblikket der jeg gir opp.

Jeg klarer ikke mer.

Jeg klarer ikke å holde meg oppe, smile, late som om det går bra, opprettholde denne fasaden som har kostet meg alt jeg har av krefter.

Det er slutt.

Jeg bryr meg ikke lenger om hva som skjer med meg, frykten for konsekvensene er borte, det eneste jeg vet, er at jeg ikke orker mer. Og jeg kjenner at det er deilig. Endelig får jeg ro og fred, for det er ingenting som betyr noe. Jeg vet bare at jeg ikke orker mer. Jeg drar aldri opp spaken, rødlyset kommer aldri på, jeg synker bare sammen og blir borte. 

Jeg ble hentet av ambulanse på jobben og kjørt på legevakta. Der sendte de meg rett videre til Rusakuttmottaket på Aker sykehus (RAM). Dette husker jeg glimtvis. Jeg husker ansiktene til foreldrene mine som var fulle av omsorg og bekymring. Jeg husker jeg ringte sjefen min, Kalle Lisberg. Jeg gråt, skammet meg og var livredd for å miste min eneste livbøye, jobben min som programleder. Jeg husker hvor godt det gjorde da Kalle sa: Nå skal vi ta vare på deg, ikke tenk på jobben, den har du. Du skal bli frisk nå, det er det eneste du skal tenke på. Vi ringer Vangseter, ikke tenk på hva det koster – vil du ringe selv, eller skal jeg gjøre det for deg?

Den samtalen betydde mye for meg. 

Jeg husker også at jeg hadde en samtale med en sykepleier på RAM. Ikke så mye av hva vi snakket om, men at jeg hadde et øyeblikk der jeg følte meg edru og klar. Jeg sa det til sykepleieren. – Ja, nå oppfatter jeg deg også som ganske klar, sa hun. – La oss måle og se.

Alkometeret viste 2,1 i promille. 