Øystein Bogen

PUTIN OG JEG

Russlands vei fra håp til håpløshet

© 2016 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Therese Moe Leiner | Blæst

Layout: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsillustrasjon: Bangkokhappiness/Shutterstock.com

Kart: Audun Skjervøy

ISBN: 978-82-489-1857-8

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Forfatteren har mottatt støtte fra Fritt Ord til arbeidet med denne boka.

Forord

Vladimir Putin ble født den 7. oktober 1952. 47 år senere ble han leder for verdens største land. At det ble akkurat ham, en bortskjemt rampegutt med et ustabilt temperament, som skulle bli en av de mektigste russiske statsledere gjennom tidene, forbauset mange. Trolig også ham selv. I dag sitter han alene på toppen, omgitt av verdens største lager med atomvåpen, og rådgivere som snakker ham etter munnen.1 Han har invadert to av sine naboland, fengslet sine motstandere og skapt et samfunn der det er lederens uberegnelige nykker, og ikke folkets vilje, som er styrende for utviklingen. Russland har de siste årene begynt å ligne mer og mer på et totalitært diktatur.

Putins vei til makten var kronglete. Og hans vei fra makt til enda mer makt har vært preget av triumf, tragedie og tårer. Men til å begynne med elsket det russiske folk Putin. Etter ti år med kriminalitet, krig og økonomisk og politisk kaos ga han innbyggerne i Russland et bedre liv. Han lovte dem ro og orden og en verdighet de ikke hadde opplevd på lenge. Også vestlige ledere var begeistret for Putin. Etter sitt første møte med mannen i 2001 uttalte USAs president George W. Bush at russeren var en «bemerkelsesverdig leder», en «ærlig og likefrem mann som elsker landet sitt».2

Jens Stoltenberg, som var statsminister da Putin ble valgt til president, var også imponert. Etter å ha møtt den russiske lederen flere ganger i 2000 og 2001 beskrev han Putin som «ryddig og velorientert» og med sans for humor.

«De russiske topplederne, ledere som tilhører min egen generasjon, snakker et språk vi forstår», sa Stoltenberg entusiastisk til Aftenposten etter å ha vært på besøk i Kreml.3

«Russland er et sted der alt kan endre seg på ett år, eller ingenting kan endre seg på hundre år.» Slik lyder et gammelt russisk ordtak som skal minne folk på at tilværelsen i dette landet kan være svært uforutsigbar.

På 2000-tallet skjedde det raske endringer til det bedre på den økonomiske fronten. Innstrammingene i russernes frihet var mer gradvise og forsiktige. Så forsiktige at enkelte vestlige observatører ble overrasket da Putins totalitære tilbøyeligheter slo ut i full blomst i 2012. Russland gikk på få år fra håp til håpløshet, og få vestlige politikere hadde klart å se hvor landet var på vei.

Dette er en bok om Vladimir Putins vei fra fattig, arbeidsløs spion til eneveldig hersker, og om min egen vei fra entusiastisk russofil til desillusjonert kritiker.

I 1996, det samme året som jeg begynte å jobbe i Russland som reporter, kom også Putin til Moskva og begynte møysommelig sin klatring mot toppen. Mens jeg gradvis ble glad i dette store og kaotiske landet, forelsket det russiske folk seg i Putin.

Gjennom 30 år har jeg besøkt Russland over hundre ganger. Flere ganger har jeg stått ansikt til ansikt med Russlands sterke mann, og også opplevd hans vanvittige temperament. Jeg har på nært hold bevitnet mange av de tragedier og triumfer som har formet Putin og hans politikk. Da hans ideer og beslutninger begynte å få brutale trekk, var jeg en av dem som opplevde det på kroppen. I dag er jeg usikker på om jeg er så glad i Russland. Og om russerne lenger er så glad i Putin. Mangel på politiske alternativer, undertrykkelse av opposisjonen, mediesensur og 15 år med valgjuks gjør at hans nåværende popularitet må tas med en klype salt.

Denne boka er først og fremst basert på mine egne observasjoner og på flere hundre samtaler og intervjuer med russere som jeg har møtt på min vei, fra alle samfunnslag. Jeg har forsøkt å kombinere et fugleperspektiv med nære beskrivelser av hvordan Putins beslutninger har påvirket vanlige mennesker. Du får lese om hvordan han er som menneske og som leder, og hvilke konsekvenser hans handlinger har hatt for russerne, nabolandene og for verden. En av de største endringene i hans regjeringstid er at hans innflytelse har gått fra å være nasjonal til global. På den måten kan man si han langt på vei har lykkes i å gjøre Russland til en stormakt igjen. De siste årene har Putin jobbet hardt for å styrke Russlands allianser i Midtøsten, spesielt i Syria. Fokuset i denne boka vil likevel være det som har foregått i området russerne gjerne kaller «det nære utland», nemlig landene som tidligere var en del av Sovjetunionen.

Allerede i sitt første år som president gjorde Putin det klart at hans oppgave var å kjempe for det han mente var Russlands interesser, ikke å skaffe seg nye venner.

Kanskje burde vi derfor ikke være så forbauset over at en ny kald krig står for døra.

Vitenskapsmennene som utviklet den amerikanske atombomben startet for over 70 år siden et prosjekt som skulle visualisere faren for en utslettende atomkrig. Jo nærmere den lange viseren på den såkalte Dommedagsklokka kommer tolvtallet, jo farligere er verden vi lever i. I dag står klokka på tre minutter fra midnatt. Ikke siden våpenkappløpet startet for fullt i 1953, har vi vært nærmere armageddon.4

Mange lurer i dag på om vi bør være redde for Vladimir Putins Russland.

Det mener jeg vi bør være, og gjennom denne boka skal jeg vise hvorfor. Samtidig tvinger også spørsmålet seg frem om noe kunne vært gjort annerledes fra Vestens side. Var det naivt å stille de samme kravene til Putin som til en vestlig demokratisk leder? Var det nødvendig å presse ham så hardt at han til slutt sto trengt oppe i et hjørne? Eller har vestlige ledere tvert imot vært unnfallende og ettergivende overfor hans åpenbare mål og metoder?

Jeg har valgt å fokusere på episoder jeg selv har vært vitne til, og de milepæler som fremfor noen har formet landet, Putin personlig og hans politikk. Du får lese om det Russland jeg en gang var så glad i, og hvordan det gradvis endret seg til å bli et mørkt og dystert sted der det er vanskelig å føle seg hjemme. Et sted der sannhet er blitt til løgn, og løgn til sannhet. Et sted der opposisjon ikke tolereres og intoleranse dyrkes.

Russland under Putin har sluttet å se fremover, og er nå på vei i galloppfart tilbake til Stalin-tiden.

Dette er historien om hvordan det gikk til.

Havari i helvete

«Russland kan ei med det blotte sinn forstås.»

fra et dikt av Fjodor Tjuttsjev (1866)

Selv til den ugjestmilde Kolahalvøya å være, var vinteren kommet tidlig. Et tynt lag med snø dekket bakken i Murmansk, og gradestokken viste fire minus om morgenen den 2. oktober 2001. Damp og røyk fra flere titalls fabrikkpiper gjorde som vanlig lufta disig i denne deprimerende arktiske storbyen. Jeg var blitt vant til å kjøre de 23 milene over frossen tundra til Kirkenes, men gruet meg likevel til turen på fire og en halv time på hullete og svingete veier i en bil som stinket av bensin og sigaretter.

Utenfor hotellet Poljarnye Zori sto Sergej, en muskuløs mann i slutten av trettiårene ved en gammel hvit Volga og røykte. Ansiktet hans var arrete, og nesen flattrykt og skeiv. På høyre hånd hadde han flere tatoveringer. Han smilte da han så meg og uttrykket i ansiktet mitt.

«Ta det med ro. Vi bør klare turen på fire timer i dag.»

Fra lomma fisket han frem en flaske vodka.

«Her er en avskjedsgave til deg. Den kan du drikke når du kommer hjem. Og så kan du tenke på oss som må bo her oppe.»

Reportasjeoppdraget hadde vært mislykket denne gangen. Etter flere forsinkelser skulle man etter planen ha startet hevingen av ubåten Kursk den helgen. Jeg hadde fulgt den ulykksalige ubåten helt fra den dramatiske, første meldingen om skipsforlis i Barentshavet tikket inn om morgenen 12. august året før. Men igjen hadde tekniske vanskeligheter lagt hindringer i veien for arbeidet, som man håpet skulle gi svar på hva som var årsaken til katastrofen. Etter tre døgn med venting i Murmansk bestemte redaktørene mine at jeg skulle gjøre vendereis.

Varmeapparatet på Volgaen brummet og blåste uten å produsere en eneste varmegrad i den bensinstinkende kupeen. Sergej og jeg pratet om de siste dagers hendelser mens vi kjørte innover vidda i retning Norge. Han trodde ikke ubåten noensinne kom til å bli hevet. Hans egne landsmenn var for inkompetente og korrupte, mente han. Etter en lengre periode i fengsel hadde han en dyp mistro til systemet han levde i.

Sergej var på mange måter en typisk russisk mann. Han var godslig og jovial og ga meg alltid en skikkelig russisk bamseklem når vi møttes. Vi hadde jobbet sammen i nesten ett år, og jeg hadde lært ham å kjenne som en pålitelig fyr, en varm og vennskapelig familiemann. Men definitivt ikke en man burde plukke på nesen. Sergej forsvarte alltid seg og sine. Han snøvlet litt på konsonantene, og når han ble ivrig eller sint, hendte det at han slo over til mat, som ikke alltid var like lett å forstå. Dette er et slags røverspråk, som ble oppfunnet av straffanger i Sibir på midten av 1800-tallet for at fangevokterne ikke skulle forstå hva de snakket om. I sin mest ekstreme form lages mat ved at ordinære substantiver på en tilfeldig måte byttes ut med navnene på kjønnsorganer. Verbene består for det meste av ulike prefikserte varianter av ebatj (å knulle). Slik kunne setninger, ja hele samtaler, konstrueres utelukkende med banneord, og det krevde både fantasi og øvelse å forstå hva det virkelig ble snakket om.

Under sin fortid i en av de store mafiagjengene i Murmansk hadde Sergej praktisert røverspråket i dets naturlige miljø. Pengeinnkreving og torpedovirksomhet var visst det primære han hadde drevet med, selv om han ikke ville gi så mange detaljer. Jeg fikk likevel inntrykk av at han hadde vært ganske høyt oppe i hierarkiet. Etter et lengre opphold i fengsel, og seks år uten å se sønnen Nikita vokse opp, hadde Sergej bestemt seg for å bli lovlydig og satse på et hederlig familieliv, noe som var ganske spesielt. Har du først begynt i den russiske mafiaen, blir du der som regel til du dør.

Det var ikke så lett for ham å få jobb. Sergej hadde ingen utdannelse annet enn den han hadde fått på gata i Murmansk, og han begynte derfor å kjøre pirattaxi, slik så mange russiske menn gjorde. Vanlige taxiselskap fantes knapt i Russland på den tiden. Trengte du skyss, stilte du deg ved siden av veien med hånda ut, og folk som Sergej kjørte deg dit du ville for en tikroning.

Han tjente lommerusk i forhold til bandittiden. Men han hadde lovt kona Natasja å holde seg unna forbrytervirksomheten. Hun hadde truet med å ta med seg sønnen og flytte ut dersom han ikke skikket seg. Takket være mine hyppige besøk i byen begynte nå ting å ordne seg for familien, fortalte Sergej. Hundre dollar om dagen som privatsjåfør for et TV-team fra Norge, var mer enn han ellers ville tjent i løpet av en uke.

Sergej satte bilen i fri og skrudde av motoren for å spare drivstoff. Bilen rullet lydløst ned en lang slak bakke fra vidda og ned i lavlandet ved grensa.

En blek høstsol hadde så vidt brutt horisonten idet vi nærmet oss Nikel, siste russiske by før Norge. På høyre side kom tre enorme skorsteiner, slagghauger og en klynge med slitne hus til syne. Svovelstinkende blågrå røyk lå over dalsiden ved smelteverket. Det bodde rundt 20 000 mennesker her, alle jobbet på fabrikken. At noen kunne bo i de falleferdige, grå boligblokkene med sprukne vinduer, var et mysterium for meg. Busker kledd i gule høstfarger forsvant, og et månelandskap av forbrente og visne trær dukket opp i steinura til venstre. Naturen led etter flere tiår med hensynsløs industridrift.

Jeg satt og tenkte på hvor merkelig skjødesløse russerne kunne være. Ikke bare når det gjaldt miljøet, men spesielt når det gjaldt bilkjøring. Uforsiktigheten og dødsforakten var både fascinerende og skremmende. På kalde vintermorgener i Murmansk kunne man se hvordan langtransportsjåfører tente store bål under bilene sine for å tine dieselen. Det gikk selvsagt ikke alltid bra. Av og til ble dieselen riktignok varm, men bilen forsvant i samme slengen.

På de dårlige veiene kjørte alle altfor fort, og som oftest uten bilbelte. I Russland dør rundt 30 000 mennesker hvert år i trafikken, mer enn seks ganger flere enn i Norge i forhold til folketallet.5 Dette var en av grunnene til at jeg alltid passet på at Sergej holdt fartsgrensene, og betalte ham til og med litt ekstra hver gang han hadde kjørt forsiktig.

Uten å vite det var jeg selv i ferd med å bli statistikk. Jeg ble revet ut av tankene av at bilen traff en kraftig hump i veien. Bakenden på den tunge sedanen ble slengt til venstre. Sergej justerte med en høyrebevegelse på rattet. Plutselig skjente vi sidelengs, før hjulene straks etter fikk tak. Hele bilen skalv. Et kraftig dunk, og der hoppet Volgaen over på taket. Spratt tilbake på hjulene. På taket igjen. Så skar fronten ut av veien og ned i ei grøft.

Det første som slo meg da jeg kom til meg selv, var at hele bilen stinket sprit. Flaska Sergej hadde gitt meg, var blitt knust i rundkastet. Jeg kjente meg ullen i hodet, og det pep i ørene. Jeg kunne ikke føle venstre arm. Sergej var fortumlet, men like hel. Det var et under, siden han alltid kjørte uten bilbelte. Ekte menn brukte ikke bilbelte i Sergejs verden. Dessuten hadde han en teori om at beltet kunne kvele deg eller skvise innvollene flate hvis man kolliderte. Denne gangen hadde han fått bevis for at teorien stemte. Sergej var uskadd, mens jeg selv, som hadde hatt belte på, satt der med en arm jeg ikke kunne røre. Den måtte ha kommet i klem på et vis.

Jeg åpnet døra med høyre hånd og veltet meg ut av bilen. Smerten hogg gjennom hele armen, og jeg kollapset på bakken. Sergej visste ikke helt hva han skulle gjøre, men forsøkte å stanse neste bil som kom rundt svingen. Den kjørte bare forbi. Jeg prøvde å inspisere skaden, der jeg lå på den iskalde bakken. I tillegg til armen kjentes det som om et ribbein eller to hadde røket. Jeg ba Sergej gi meg førstehjelpsveska som lå i bagasjerommet, og klarte å lage en improvisert fatle.

Dette var et øde område, og ikke en bil var å se eller høre. Jeg forsøkte å ringe etter hjelp fra Norge. I redaksjonen i Bergen var det ingen som tok telefonen. De satt vel i et møte. Etter fem ring fikk jeg endelig svar på redaksjonssjefens mobil. Han var sjokkert over det jeg hadde å fortelle, men lovte å se om det kunne la seg gjøre å få hjelp fra Norge. Det var bare tre mil til grensa, og skrekkhistoriene jeg hadde hørt om russiske sykehus, var mange.

Akkurat da kom en russisk politibil rundt svingen. To gretne betjenter i sine karakteristiske, boblete blå vinteruniformer steg ut. Den ene slentret bort for å inspisere bilvraket, med trekølla dinglende fra håndleddet. Den andre begynte å snakke med Sergej. Ingen var interessert i hva som feilte meg, enda jeg lå der på bakken. Politifolkenes oppførsel endret seg drastisk idet Sergej sa det magiske ordet:

«Inostranets.»

En utlending var involvert. Sergej hadde deres fulle oppmerksomhet. Dette var definitivt noe politimennene syntes var ille. Kanskje på grunn av alt det ekstra papirarbeidet.

Den eldste av konstablene, en seniorløytnant, kom bort til meg.

«Kan dere ringe etter en ambulanse? Kanskje den kan kjøre meg over til Norge?» spurte jeg på russisk.

Politimannen nikket. Snart, lovte han. Men først ville de ha klarhet i hva som hadde skjedd. Dessuten ville han se passet mitt og de øvrige eiendelene.

Jeg pekte på den lille skulderveska på gulvet ved passasjersetet. Han fisket ut passet og lommeboka. Puttet begge under jakken. Deretter forsvant veska og kofferten min rett inn i bagasjerommet på politibilen. Ladaen satte blålys på og forsvant oppover veien. Sergej bare trakk på skuldrene.

Det begynte å bli kaldt. Sola hadde forsvunnet. Det venstre håndleddet var så stort som en grapefrukt. Jeg begynte å få en uggen følelse og likte spesielt dårlig at både pass og lommebok var forsvunnet inn i politimannens jakke.

Tidlig på 90-tallet hadde jeg jobbet flere somre som tolk hos politiet i Kirkenes. Blant oppdragene var oversettelse av et dokument som omhandlet norsk-russisk samarbeid om redningstjenester i grenseområdene. Kunne denne avtalen være min billett ut av Russland?

På politivakta i Kirkenes visste de hvem jeg var da jeg ringte. Avtalen om visumfri passering for ambulanser var aldri blitt prøvd ut i praksis før, men vakthavende lovte å gjøre alt i sin makt for å få sendt en norsk bil inn til Nikel.

Det var nå gått en halvtime, og en mørkegrå kassebil stanset opp i veikanten. Det eldgamle kjøretøyet av merket UAZ lignet mest på en brødbil, men ut fra passasjersetet hoppet en streng, eldre kvinne i sykepleieruniform. I den ene hånda holdt hun en 20 centimeter lang stålsprøyte. Ingen engangssprøyter i Nikel, nei. Hun gikk resolutt bort til meg og tok tak i den venstre skinka mi. Klær var tydeligvis ingen hindring. Sprøyta med dens ukjente innhold skulle inn, og det fort. Jeg kjempet iherdig imot.

«Det er smertestillende. Det skal få deg til å sove», sa damen med høy og bestemt stemme.

Jeg nektet fortsatt. Sprøyta kunne være infisert med alt fra HIV-smitte til resistente bakterier, og hva ville de gjøre med meg om jeg sovnet?

«Ja, da har du bare deg selv å takke», sa damen surt og vinket på kollegaen i UAZ-en.

Han tok overkroppen min, hun tok beina, og jeg ble lempet ublidt inn i lasterommet, som verken hadde seng eller polstring av noe slag. Før de slamret igjen bakluka, fikk jeg ropt til Sergej at han måtte hjelpe meg å få tilbake pass og bagasje. Han hadde på ny fått selskap av Knoll og Tott fra politiet i Nikel. Det pågikk en ganske hissig diskusjon. Sergej snudde seg halvt mot meg, nikket og vinket beroligende, men så bekymret ut.

Mens jeg spratt opp og ned på det rustne metallgulvet på vei inn til Nikel by, forsøkte damen i hvitt enda en gang å kjøre sprøyta inn i rumpeballen min. Jeg fikk en lang lekse om de farene jeg utsatte meg for ved å avslå nødvendig behandling fra kyndig medisinsk personale, men jeg bet tennene sammen mot smertene og håpet bare at det ville komme hjelp fra Norge.

Det var nok på grunn av min steile holdning til stålsprøyta at jeg ble etterlatt alene på et venteværelse på det mørke sykehuset i Nikel i ytterligere en halv time før noe skjedde. Jeg benyttet anledningen til å ringe Kirkenes en gang til. Ambulanse fra Norge var på vei. Jeg ba dem kjøre rett til sykehuset i Nikel, og det fort. For her var det tydeligvis store ting på gang.

Plutselig ble det mye aktivitet. To menn kom trillende på en sykeseng. Rett bak gikk tre leger i full operasjonsutrustning. Portørene lempet meg opp på senga og trillet meg innover en korridor.

Mine protester hjalp ikke, og sykesenga ble kjørt inn i et halvmørkt rom som stinket av sigarettrøyk og desinfeksjonsmiddel. Alle lot til å ha et voldsomt hastverk med å komme i gang. Situasjonen var som hentet ut av en skrekkfilm.

Jeg forsøkte å formidle at jeg ikke ønsket noen operasjon, men ingen hørte på meg. De to pleierne holdt meg fysisk i ro mens legene begynte å fjerne klær. Et trebord fullt av kniver og andre redskaper ble trillet frem.

Ikke under noen omstendighet ville jeg legge meg under kniven i dette skitne, tobakkstinkende slaktehuset. Jeg kjempet mot remmene de forsøkte å spenne rundt meg, men legene øynet tydeligvis en fortjeneste i form av hard, utenlandsk valuta, og de skjønte at tiden var knapp.

Legene tømte sprit over en liten sag. Jeg tror jeg så en bormaskin gjøres klar også. Borte ved inngangen til operasjonsstua tente en av portørene en røyk og lukket døra.

De hadde nå lykkes i å spenne remmer rundt overkroppen min, og der kom sannelig sykepleieren med den lange stålsprøyta ut av skyggene. Denne gangen med et triumferende lite smil rundt munnen. Alt håp var ute.

Akkurat da gikk døra opp. Legene kikket forbauset opp. Inn i operasjonsstua stormet tre norske ambulansefolk med en sykeseng på hjul mellom seg.

Snakk om å bli reddet av gongongen.

Det ble debatt. Legene protesterte vilt på russisk. Nordmennene forsto ikke hva de snakket om. Det gjorde jeg, men jeg brydde meg ikke om å oversette. De russiske kirurgenes argument var at finneren var vinneren. De var fullt i stand til å operere meg, mente de.

De norske ambulansefolkene sto på sitt og begynte å løfte meg over på sin egen båre. Det kom nesten til håndgemeng, men språkproblemene gjorde at Norge vant landskampen om pasienten. En gjeng slukørete russiske leger med kirurgmaskene langt nede på haka trakk på skuldrene og tente seg hver sin røyk.

Jeg hadde unnsluppet operasjonsstua i Nikel.

Vel inne i ambulansen vanket det morfin og rene sengeklær mens bilen begynte å kjøre mot grensa. Men problemene var ikke over ennå. Jeg hadde verken pass, bagasje eller penger.

På grenseovergangen ristet de russiske grensevaktene bare på hodet. Ingen slapp ut uten pass.

Sergej svarte ikke på telefonen.

Jeg husket at jeg kjente en taxisjåfør i Kirkenes som hadde russisk visum. Det brukte han ellers til å skysse turister over grensa på dagsturer. Jeg innså at han var den eneste som nå kunne hjelpe meg. Han var i Norge, men lovte å kjøre så fort han kunne inn til politistasjonen i Nikel for å undersøke saken.

Omtåket av smerte og bedøvelsesmidler registrerte jeg etter en stund at døra på ambulansen gikk opp, og der sto han med både bagasje, pass og lommebok, minus en neve dollar som trolig var forsvunnet i noens bukselommer på politistasjonen.

Bortimot seks timer etter bilkrasjet i Nikel kom ambulansen frem til Sør-Varanger sykehus. Utenfor ventet en avisfotograf som tok bilder av meg. Det føltes ubehagelig og uvant å være nyheten, fremfor den som laget den.

Inne på sykehuset traff jeg legen som skulle operere meg. Han var en av Finlands fremste ortopeder, som tilfeldigvis jobbet på sykehuset i et forlenget sommervikariat. Etter en flere timer lang operasjon klarte han å lappe sammen beina i underarmen min, som var blitt knust i over 18 biter. Det hadde likevel ikke vært enkelt.

«Hadde du blitt operert i Nikel, ville du sannsynligvis mistet armen», fortalte han meg da jeg våknet.

Med kroppen full av morfin og venstre arm full av titan, satt jeg neste kveld i sykesenga og så på grønne, spøkelsesaktige nattbilder fra Kabul. Store eksplosjoner og sporlys fra luftvernkanoner rullet over TV-skjermen. USA hadde startet sitt varslede angrep på Taliban i Afghanistan. Dersom ting hadde gått annerledes, hadde jeg sikkert vært der nå og dekket krigen, tenkte jeg litt irritert. Likevel var jeg glad for at jeg tross alt var i live og takknemlig for at jeg hadde unnsluppet kjøttsaga i Nikel.

Jeg bekymret meg likevel for hva som hadde skjedd med min venn Sergej.

Da jeg til slutt fikk tak i ham, fortalte han en utrolig historie. Politifolkene hadde kjørt ham og eiendelene mine tilbake til politistasjonen i Nikel. Der var Sergej blitt kledd halvnaken, skambanket med gummikøller og kastet på glattcelle. De ville straffe ham for at han hadde fått en utlending skadd. I tillegg hadde han protestert da de hadde gått gjennom eiendelene mine for å dele pengene de fant.

Sergej hadde måttet sitte i arresten natta over. Så var han blitt fratatt sine egne eiendeler og ytterjakke og kastet på gata for å gå de 20 milene tilbake til Murmansk. I full snøstorm og halvveis ihjelfrossen hadde han til slutt fått haik med en lastebil tilbake til byen. Nå lå hele livet hans i ruiner, og det møysommelig oppbygde familielivet som lovlydig borger, sto i fare. Bilen var totalvrak, og levebrødet forsvunnet. Selv om farten ikke hadde vært så høy og en issvull i veien hadde forårsaket ulykken, siktet en domstol i Murmansk ham for uforsvarlig kjøring med alvorlig legemsbeskadigelse til følge. Det ble ansett som skjerpende at en utlending var blitt skadd.

Dommeren hadde gjort det klart at Sergej kom til å få seks nye år i fengsel. Men via sin forsvarer hadde han fått tilbud om å slippe dersom han betalte en bestikkelse på 10 000 dollar til dommeren. Jeg hadde jo hørt historier om korrupsjonen i Russland, men kunne knapt skjønne at den var så utbredt at en dommer helt åpent kunne kreve bestikkelser for ikke å gjøre jobben sin. Mishandlingen i politiarresten var ytterligere en indikasjon på at dette landet åpenbart var i ferd med å bli pill råttent. Sergej bare lo bittert over min naive indignasjon. Slik hadde det alltid vært, og det kom aldri til å endre seg, mente han.

Jeg bestemte meg for å hjelpe Sergej så godt jeg kunne. En bestikkelse i denne størrelsesordenen ville jeg ikke bidra til, men jeg tilbød å betale for reparasjon av bilen, slik at han i det minste kunne begynne å jobbe igjen. Via noen kontakter i Murmansk klarte jeg å få sendt ham en konvolutt med 1200 dollar.

Bestikkelsen på 10 000 var imidlertid fortsatt det største problemet. Sergej sa rett ut at fengsel hadde han fått nok av. Han ville aldri tilbake dit. Men for å tjene pengene på lovlig vis, måtte han kjøre taxi i ti år, og det ville ikke den korrupte dommeren vente på.

Til slutt valgte Sergej å gå tilbake og jobbe for sine kontakter i den russiske underverdenen. Der kunne beløpet være innen rekkevidde i løpet av få dager.

Jeg ble sterkt preget av Sergejs skjebne. Mannen som hadde sonet sin straff og begynt et nytt og bedre liv for familiens skyld, var igjen blitt tvunget til kriminalitet takket være et gjennomkorrupt rettssystem og en issvull i veien. I det minste slapp han fengsel og kunne få se sønnen sin vokse opp.

Da jeg møtte ham på gata i Murmansk noen år senere, hadde han tydeligvis slått seg opp. Han var kledd i dyr skinnjakke og kjørte rundt i en kjempestor japansk SUV. Han ville ikke snakke mer om hva som hadde skjedd mellom ham og mafiaen, men ting hadde ordnet seg. Jeg stilte ikke flere spørsmål om hva han gjorde for tiden. Det var tydelig nok.

Til tross for en serie nye operasjoner ble armen min aldri som den hadde vært. Blant annet hadde det oppstått nerveskader hele veien fra albuen og ned til tommelen. Jeg var engstelig for å sitte på i bil i Russland i mange år fremover. Men etter møtet med den russiske ordensmakten var jeg enda mer engstelig for å komme i kontakt med politi og rettsvesen. Jeg hadde skjønt at i Russland var politiet ingen venn. Menn i uniform gjorde som de ville i dette landet. Vanlige folk var prisgitt deres innfall og grådighet. Jeg trøstet meg med at som utlending ville jeg nok likevel være trygg. Noen år senere skulle den antakelsen vise seg å være skammelig feil.

Det hemmelige brorskap

«De er selve ondskapen i den moderne verden.»

USAs president Ronald Reagan (1983)6

Jeg vokste opp i ei lita bygd i Trøndelag, der de internasjonale impulsene var få. I 1979 viste NRK TV-serien Tsarens kurer. Den var mitt første møte med Russland, og inspirerte meg til så smått å begynne å lese bøker om dette mystiske, lukkede landet med den blodige historien. Det moderne Sovjetunionen hadde jeg ikke noe begrep om før generalsekretær Leonid Brezjnev døde i 1982. Da han skulle begraves 15. november, mente læreren at dette var en så monumental historisk begivenhet at hele klassen fikk gå på biblioteket og følge den direktesendte seremonien på NRK. Selv for norske tolvåringer som hadde sluppet unna norsktimen, fremsto det hele som et absurdteater i sirupsfart. Endeløse militærparader med røde faner som rullet gjennom snøføyka på Den røde plass, ble kryssklippet med bilder av utgamle generaler og admiraler som vagget i tog opp til en åpen kiste der liket av generalsekretæren lå på en seng av røde roser. For meg var det like fjernt fra vår kultur som en rituell stammebegravelse i Afrika.

Gjennom min oppvekst var faren min aktiv i Heimevernet. Flere ganger i året tok han på den grønne uniformen som luktet så rart, slengte den antikverte tyske maskinpistolen over skulderen og var borte mange dager i strekk. Når jeg spurte ham hva han egentlig drev med når han var borte, pleide han å svare:

«Det er voksne menn som leker krig i skogen.»

Det hørtes ganske gøy ut. Men hvorfor gjorde de det?

«Det er i tilfelle russerne kommer.»

Den lange, grunne sandstranden utenfor industriområdet på Orkanger var visstnok et ideelt sted for Den røde armé å vasse i land på. Hva de nå ville der, var hinsides min forståelse. Selv ønsket jeg meg mest vekk fra den lille bygda.

Tidlig på 80-tallet fryktet vi alle våpenkappløpet. Nyhetene var fulle av stoff som fremkalte atomangst og russerfrykt. I 1983 holdt den amerikanske presidenten Ronald Reagan sin berømte tale der han stemplet Sovjetunionen som ondskapens imperium:

«De prediker at staten er overopphøyd og har all makt over individet. De spår sin egen dominans over alle jordas mennesker. De er selve ondskapen i den moderne verden.»7

Våren 1984 snek jeg meg inn på den lokale kinoen for å se katastrofefilmen Dagen etter. Filmen hadde 16-års aldersgrense, og jeg var bare 14. Det var mulig jeg bare slapp inn fordi antallet sambygdinger som viste interesse for filmen, var særdeles lavt. På meg gjorde den imidlertid et uutslettelig inntrykk. I filmen brøt det ut atomkrig mellom Sovjetunionen og Vesten. Vanlige mennesker i den amerikanske Midtvesten opplevde at biler og TV-er sluttet å virke. Den mystiske elektroniske stillheten, utløst av såkalt EMP-stråling, ble etterfulgt av enorme lysglimt og groteske, soppformede skyer som svelget hele byer i én jafs. Kun de smarte og heldige overlevde, helt til den fryktelige atomvinteren satte inn og tok knekken på alle sammen. Fra da av bekymret jeg meg for at det skulle bli krig. En sånn krig der alt plutselig ble hvitt og alle brant opp.

I USA hadde man høsten før satt hundrevis av krisepsykologer i beredskap før premieren på amerikansk TV. Selv begynte jeg å utforske hvilke rom i huset man burde søke tilflukt i dersom en atomrakett var på vei.

Jo mer jeg leste, så og hørte om Sovjetunionen og den trusselen landet representerte, jo mer vokste avskyen for den ideologien det var bygget på. Dette ga seg blant annet utslag i ubehag hver gang skolekorpset spilte på 1. mai. Først pleide vi å spille «Sovjethymnen» på gravstedet til sovjetiske krigsfanger som hadde dødd i bygda under tvangsarbeid for tyskerne. Så var det «Internasjonalen» og andre sosialistiske kampsanger i arbeidertoget. Repertoaret var jo det samme som de spilte på Den røde plass! Som politisk analfabet tredjetrombonist midt under den kalde krigens kaldeste periode, hadde jeg intet begrep om hva den norske arbeiderbevegelsen sto for. Men røde faner med hammer og sigd hadde jeg sett før, på TV-bildene fra Moskva. Jeg husker jeg tenkte at det å leke med de samme symbolene som Den røde hær likte så godt, måtte være som å invitere den sovjetiske invasjonshæren til å vasse i land i bygda vår. Med et slikt ubevisst konservativt sinnelag i bakgrunnen og inspirert av min fars hobby Heimevernet, lå det litt i kortene at jeg kom til å søke meg mot Forsvaret når den tiden kom.

Far mente jeg burde gjøre noe ut av førstegangstjenesten. Jeg ante ikke hva jeg hadde lyst til å studere, så hvis jeg kunne få leke krig i skogen et år eller to mens jeg tenkte meg om, passet det egentlig greit.

Hele våren og sommeren 1988 lå jeg i hardtrening for å klare de fysiske opptakskravene til Befalsskolen, eller aller helst Flyskolen, som var drømmen. Men faren min overbeviste meg om at jeg burde sikte høyere. Det fantes nemlig ett sted i Forsvaret der det var vanskeligere å komme inn enn noe annet. En skole så hemmelig at selv informasjonsbrosjyren var pirrende kryptisk. Dette var en utdannelse for dem med språkøre, akademiske ferdigheter ut over det vanlige og selvdisiplin, sto det å lese under et svarthvitt-fotografi av en nerdete unggutt med tykke brilleglass og store høretelefoner. Han illustrerte visst den typen menneske de var på jakt etter. Nå hadde jeg vist en evne for nettopp språk og gikk ut fra videregående med toppkarakter i disse fagene, men bildet av gutten med bollesveis, 70-tallsbriller og høretelefoner var definitivt ikke meg. Det var derfor med en viss skepsis og en ikke altfor høy motivasjon jeg møtte opp på Heistadmoen leir, juli 1988.

Blant en total søkermasse på over tusen, hadde noen hundre sluppet gjennom til uttaket. De samlet oss alle i en gymsal, mens én og én ble kalt inn til intervjuer og tester. Noen av de andre unge mennene minnet utvilsomt om ham med høretelefonene, og akkurat nå prøvde de etter beste evne å psyke hverandre ut. Noen deklamerte dikt utenat på fransk og tysk. Andre debatterte matematiske problemer jeg aldri hadde hørt om. Alle var interessert i hva de andre hadde i snitt fra videregående. Flere hevdet de hadde seksere i alle fag.

Jeg forsøkte å distansere meg fra disse intellektuelle tvekampene og trøstet meg med at dersom det ikke gikk veien her, kunne jeg prøve opptaket på Flyskolen uka etter. Det var jo det jeg egentlig ville. I tillegg visste jeg at det snart ville komme fysiske prøver. På det området ville i hvert fall mange av dem jeg så rundt meg, ryke ut. Det skulle vise seg å stemme på en prikk. Aspiranter til Forsvarets russiskkurs skulle kunne skyte, løpe, hoppe og svømme like bra som en ordinær befalselev. Det var det mange som ikke var forberedt på. De mentale testene var det også vanskelig å ligge i forkant av: IQ-tester, grammatikktester, personlighetstester, intervjuer med psykologer, leger og mystiske offiserer med gjennomtrengende blikk.

Etter den første uka var det bare 30 igjen. Forbausende nok var jeg en av dem.

De neste to månedene var vi infanterister i skogen på heltid, og de få timene av døgnet vi hadde til egen rådighet, ble aller helst brukt til å sove. I løpet av sommermånedene røk ytterligere en håndfull ut, før vi i september kunne forlate den kronisk mygginfiserte Heistadmoen med kurs for hovedstaden. Før vi dro, ble vi gjort oppmerksom på at tallet skulle ytterligere ned. Det var nå det virkelig begynte.

Lutvann leir lå ganske idyllisk til på østkanten i Oslo og minnet litt om en alpelandsby, med små offiserboliger i sveitserstil og rødmalte lagerbygg forkledd som låver. Midt inne i furuskogen lå også en stygg murblokk fra 50-tallet med fire etasjer. Der skulle vi bo.

Formelt sett var vi befalselever, men vår interne tittel var kursanter, en tittel hentet fra det sovjetiske militæret, der kursant simpelthen betyr befalselev eller kadett på en krigsskole. Internt i Forsvaret var vi ellers kjent som «munkene». Jeg skulle snart forstå hvorfor.

Vi fikk utdelt materiell for de neste 15 månedene: en meterhøy haug med oransje lærehefter, to ordbøker, svart pilotkoffert, en stor kassettspiller med høretelefoner (som i rekrutteringsbrosjyren) og en Luger halvautomatisk pistol fra krigens dager. Noen av våpnene var faktisk enda eldre. Mitt hadde produksjonsår 1914 og var prydet med det tyske keisermerket. Jeg gikk ut fra at den gammeldagse våpenutrustningen reflekterte at Forsvaret primært hadde tenkt å bruke oss til andre ting enn å skyte. Vi spøkte med at dersom fienden kom, var vårt mest effektive forsvar å slå til ham i hodet med en av de tunge ordbøkene i kofferten.

Forsvarets russiskkurs har en historie som går tilbake til 1954, og var i en årrekke kjent som en av landets mest prestisjefylte utdannelser. En lang rekke tidligere statsråder, kjente akademikere og næringslivsledere har sin bakgrunn fra skolen. På veggene i skolebrakka hang det bilder av dem alle sammen: Tidligere forsvarsminister Johan Jørgen Holst, kringkastingssjef Einar Førde, journalistene Jahn Otto Johansen og Per Egil Hegge og mange flere.

I dag er kurset omgjort til en treårig høgskole med en større militær innretning, men på 80-tallet var det fullt fokus på det russiske språk. Hensikten var å utdanne offiserer som i tilfelle krig både kunne forstå språket og kulturen til den forventede angriperen. I fredstidsforsvaret var det ikke så mye vi kunne brukes til. Det var derfor ingen plikttjeneste i etterkant. Men i det sivile samfunn fantes nok av oppgaver.

«Disse kursantene [ble] en del av det utvidede forsvaret. De ble en slags språklig ’stay behind’-gruppe», sa forfatter Andreas Hompland, som skrev bok om russiskkursets historie.8

I årbøkene fra tidligere kull leste vi historier om hvordan skolen hadde fostret både triumfer og tragedier. Men enkelte ting var for sensitive til å skrives ned. Ifølge hviskede rykter fra tidligere klasser hadde overstadig lesing og det konstante prestasjonspresset ført til både sammenbrudd, sykdom og dødsfall.

Slutten av 80-tallet var jo en avspenningsperiode, men da den kalde krigen raste på sitt verste, skal russiske spioner ha stått med fotoapparater utenfor porten til leiren for å kartlegge hvem kursantene var. En gang i en fjern fortid skal til og med en og annen ulykksalig kursant ha havnet i KGBs fryktede, men pirrende honningfeller.

Mytologien ga meg en følelse av å tre inn i et hemmelig brorskap.

I det sivile liv fungerte den felles bakgrunnen av og til som et nettverk, der kursanter fra ulike kull fant sammen og hjalp hverandre fordi man følte man hadde noe viktig felles. Etter å ha bestått kurset fikk man eksklusivt medlemskap i en klubb, der selve ordet kursant ville kunne åpne dører, ble det fortalt.

Russisk er et komplisert språk, med seks kasus, bøyninger av alle ordklasser og et voldsomt tilfang av ord. Studieopplegget var funnet opp av amerikanerne, og var blitt møysommelig testet gjennom flere tiår på USAs egen topphemmelige språkskole i California. Hvis programmet ble fulgt til punkt og prikke og repetert i årene som fulgte, skulle det visstnok garantere at språket ble klistret til hjernen for evig tid. Den norske varianten hadde i tillegg lagt til noen elementer som styrket kulturforståelsen, slik som dikt, sanger og anekdoter, som selvsagt også skulle læres på rams i såkalte ledige stunder.

For å henge med måtte vi til tider isolere oss fullstendig fra omverdenen. Etter hver undervisningsdag ventet et nesten usannsynlig lass med lekser. En dialog på russisk skulle for eksempel læres utenat til neste dag. Denne skulle så fremføres prikkfritt i samspill med en annen elev. I tillegg var det grammatikk og hundrevis av gloser som skulle kunnes på rams etter ukas slutt.

Hver lørdag var det eksamen. Ett svakt resultat ga en advarsel. To eller tre svake resultater, og man ble kastet ut. For de fleste betydde det tjeneste som geværmann i Nord-Norge, fikk vi høre. Dette var selvsagt en uhyrlig skjebne for urbane og arrogante skolelys med ambisjoner om å nå toppen. Presset var voldsomt. Etter hvert som puggebyrden økte, ble undervisningstiden doblet. Nå kom litteratur, geografi og historie inn i tillegg. Tiden til egenstudier ble ytterligere redusert. Lapper med gloser begynte å komme opp på do, enkelte tapetserte hele vegger på rommet sitt med huskelister om grammatikk og bøyningsmønstre. Antallet kursanter sank ganske raskt til under 20.

Midt oppe i det hele økte faktisk min fascinasjon for Russland. Mest på grunn av språkets presise eleganse. Det var systematisk som en gangetabell og komplekst som en matematisk ligning. Samtidig hadde det en anarkistisk kreativitet over seg som gjorde at nyansene var nærmest uendelige. Kombinasjoner av konsonantrike ord kunne for eksempel brukes til å markere styrke. Graden av rulling på r-ene kunne både si noe om sinnsstemning, status og etnisitet. Små for- og etterstavelser kunne forvandle helt uskyldige ord til monstre. Det vakre og harmoniske ordet for tale – govor, ble for eksempel ved hjelp av et lite prefiks til stygge og truende zagovor – konspirasjon.

Det russiske språks muskler lå i konsonantene, sjelen i vokalene. Innen litteraturen ble poeten Majakovskij en av mine favoritter. Han var en sint og sær mann som levde på 20-tallet, og som likte å konstruere strofer med stavelser så lange at vokalene ble som livbøyer tungen måtte klamre seg til etter å ha rotert fra den ene enden av munnen til den andre. Jeg moret meg med å lære diktene hans utenat. Man visste jo aldri hva man kunne få bruk for.

Noen år senere dukket en ny konsonantmester opp. Det var ingen ringere enn Vladimir Putin. I noen av sine mest krigerske taler spyttet han ut p-er og t-er som om man skulle tro de hadde gjort ham vondt. Ikke rart at folk ble redde. De få opptak som fantes med ham privat derimot, avslørte en mann som pleiet sine overdrevent lukkede vokaler, som om han var sjenert og egentlig helst ville være i fred.

Det siste halve året på skolen skapte Gorbatsjovs perestrojka både bestyrtelse og håp. For første gang på flere tiår var det reelle forhandlinger mellom øst og vest om reduksjon av atomvåpen.

I mars 1989 fant det aller første demokratiske valget på 70 år sted i Russland. Det var tøvær i lufta, men på Forsvarets russiskkurs ble vi advart mot å ta noen ting for gitt. Det kunne være en finte, ble det sagt. Hundrevis av dissidenter satt fortsatt i fangeleirer. Og uansett var de totalitære reflekser i Sovjet-samfunnet så inngrodde at man neppe ville se noen virkelig oppmyking i systemet de første årene. Kanskje for å understreke denne advarselen ble det forsommeren 1989 gitt grønt lys for at elevene ved Forsvarets hemmeligste skole for første gang kunne reise på studietur til østblokken. Turen gikk til Øst-Berlin, og den sikkerhetspolitiske oppmykingen var nok grunnen til at vi mot alle odds hadde fått forsvarsledelsens tillatelse til å reise. Men på bakken i Berlin var det ikke lett å merke noen oppmyking. Opplevelsen av de ekstreme grensekontrollene mellom øst- og vestsonen, mistenksomheten og den deprimerende, grå hverdagen til østborgerne gjorde et kraftig inntrykk. Seks måneder senere var det nesten umulig å fatte at det hele hadde raknet og muren var borte.

Samtidig som vi kursanter spradet rundt i Øst-Berlin forkledd som helt vanlige turister, var DDR fortsatt godt kontrollert av landets hemmelige politi STASI. Det østtyske etterretningsmaskineriet hadde over 90 000 ansatte og minst 170 000 informanter. I tillegg var sovjetiske KGB usedvanlig godt representert i de fleste byer og tettsteder. I en av disse utpostene, Dresden, hadde KGB en egen villa de brukte som base.

Hit hadde en ung major ved navn Vladimir Putin kommet for å arbeide fire år tidligere. 33-åringen var blond, spinkel og hadde et langt, spisst ansikt. Han fikk raskt tilnavnet «Lille Volodja». Agentlivet i Øst-Tyskland var en behagelig opplevelse for Putin, kona Ljudmila og den lille datteren Masja. De hadde en romslig leilighet i sentrum og fikk tilgang til matvarer de aldri hadde sett hjemme, for eksempel bananer. Dessuten vanket en månedslønn på sensasjonelle hundre amerikanske dollar, utbetalt i vestlig, hard valuta. Den unge majoren utviklet en smak for Radeberger Pilsner og la umiddelbart på seg over ti kilo. Vladimir Putin stortrivdes.9 Det å bli spion i et fremmed land hadde vært hans barndomsdrøm, og nå var den altså blitt virkelighet. Relativt lite er kjent om hva eller hvem Putin faktisk spionerte på i denne tiden. Men KGB søkte hele tiden å samle informasjon om hva som skjedde på den andre siden av grensa, i Vest-Tyskland. Alle utlendinger som slumpet til å besøke byen, var naturlig nok også lovlig vilt. Dessuten mente KGB at det var viktig også å ha kontroll på sine venner. Derfor drev unge Putin og hans kolleger også utbredt spionasje mot sine allierte, østtyskerne. Ingenting tyder imidlertid på at Putin utmerket seg på noen som helst måte under sitt fem år lange opphold i Dresden. Han var en offiser middels på rangstigen som gjorde en middels jobb.

Da jeg besøkte Øst-Tyskland i 1989, var Putin likevel blitt forfremmet til oberstløytnant og nestkommanderende for KGB-kontoret i Angelikastrasse i Dresden. Han hadde ikke gjort noen store feil, noe som var det fremste suksesskriteriet. Karrieren så ut til å gå på skinner, hadde det ikke vært for én deprimerende ting. Landet han var satt til å spionere i, så ut til å råtne innenfra. Det samme gjaldt landet han kom fra.

Samtidig som jeg ble uteksaminert fra Lutvann i desember 1989 og var klar for den store verden, opplevde agent Putin at hans karriere gikk mot en bitter slutt. Bare én måned tidligere hadde østtyskerne gjort opprør mot sin egen totalitære stat og revet Berlinmuren. Putin, hans kolleger og deres familier befant seg i et geopolitisk tomrom, inntil de i januar 1990 fikk beskjed om å komme seg hjemover brennkvikt. Først måtte de slette alle spor. Alle arkiver og papirer måtte brennes. Dag og natt brant forbrenningsovnen i Angelikastrasse. Til slutt revnet hele ovnen, fortalte Putin senere. Murens fall var ikke uventet for KGB, men for Putin var det en tragedie.

«Jeg håpet at noe annet ville komme i stedet. Men ingenting kom. Det gjorde vondt. Alle måtte bare slippe det de hadde i hendene og dra.»10

Hjemme i Sovjetunionen møtte de et samfunn de knapt kjente igjen. Det var blant annet blitt lov å si hva man mente uten frykt for represalier. Enkelte hadde begynt å eksperimentere med privat forretningsvirksomhet. Utreiserestriksjonene som KGB hadde håndhevet strengt i to mannsaldre, var myket opp. Samtidig var økonomien i ferd med å kollapse. Butikkene var tomme for matvarer, og luksusprodukter som øl og bananer, kunne man bare drømme om. For familien Putin ble det en brutal overgang.

Vladimir Putin var ikke alene om å ha blitt tilbakekalt på grunn av den nye politiske hverdagen. Tusenvis av sovjetiske etterretningsagenter fra flere titall land i Europa, Asia og Afrika var på vei hjem sammen med sine familier. I noen tidligere vennligsinnete land var de ikke lenger velkomne. Andre steder var det ikke behov for deres tjenester nå når den kalde krigen offisielt var over. Putin måtte stille seg i kø sammen med alle de andre for å se om det fantes en annen stilling i det raknende spionimperiet. I mellomtiden fikk han ikke engang lønn. Kona Ljudmila var bekymret for ektemannens helse.

«På ett tidspunkt var det som om han hadde mistet hele meningen med livet», erindret hun flere år senere.11

Selv hadde jeg overlevd puggehelvetet på Lutvann og benyttet min nyvunne frihet til å studere russisk litteratur. Hva jeg skulle drive med i fremtiden, ante jeg fortsatt ikke, men uansett hva det ble, visste jeg at det måtte handle om Russland.

Samtidig som Sovjetunionen knaket i sammenføyningene, ble det stadig mer kontakt mellom russere og folk i Vesten. Det var helt nye tider. Frem til da hadde jeg knapt møtt en russer på ordentlig, men på begynnelsen av 90-tallet begynte russiske delegasjoner av alle slag å komme på besøk til Norge. Det var alt fra folkemusikkartister til politifolk og lokalpolitikere. Kommuner, fylkeskommuner og statlige etater sto i kø for å opprette forbindelser til det nylig åpnede nabolandet. Snart opplevde jeg at det var stort behov for mine kunnskaper, for tolker var det manko på.

Også i Forsvaret trengte man plutselig russiske språkkunnskaper i fredstid. Norge sluttet seg i 1990 til den såkalte CFE-avtalen, som var en viktig del av avspenningspolitikken etter den kalde krigen.12 Avtalen skulle skape tillit og avspenning ved å kutte ned konvensjonelle våpenlagre på begge sider av det tidligere jernteppet. Artilleri, stridsvogner, fly, helikoptre. Alt skulle ned på et visst nivå. Materiell som oversteg tallene, skulle tilintetgjøres, men som Reagan understreket i det uendelige, måtte tillit akkompagneres av sjekking: «Trust, but verify.»13 Dette betydde at alle medlemsland kunne sjekke om de andre holdt avtalen. Det måtte gjennomføres inspeksjoner.

For en som hadde vært så bekymret for våpenkappløpet som jeg, kunne det ikke finnes noe edlere oppdrag. Jeg meldte meg entusiastisk til tjeneste og gjennomgikk kurset som CFE-inspektør. Det russiske ordforrådet som trengtes her, var ekstremt spesifikt. Selv om jeg i prinsippet hadde 15 000 ord hamret inn etter russiskkurset, var ikke dette tilstrekkelig. Nå måtte jeg lære hva de ulike delene i sluttstykket på en artillerikanon heter på russisk, og hvordan beltedriftsystemet på en stridsvogn fungerer.

I tillegg måtte vi tolkene gjennomgå eget kurs i skåltaler. Fra egen erfaring som tolk i sivile sammenhenger, hadde jeg skjønt at russere er glade i skåling både i offisielle og mindre offisielle lag. Under en russisk middag er det nemlig forbudt å sitte og nippe til en drink. Dette regnes som både uhøflig og usivilisert. Alle skal drikke på én gang, og det skal skje på kommando fra den som initierer skålen. Som oftest er dette eldste person i rang eller alder ved bordet. Hvis to delegasjoner fra ulike land møtes, er det skikk og bruk at delegasjonslederne kjører skåltaler annenhver gang. Da er det tolkens jobb å oversette så presist, men samtidig så morsomt og treffende som mulig. Marerittet er selvsagt vitser som ikke lar seg oversette i det hele tatt. Da er det viktig å holde praten i gang og sørge for at stemningen forblir god. Et velkjent tolketriks var å fortelle en annen vits, slik at russerne i det minste lo. En annen og viktigere huskeregel var selv å holde vodkainntaket på et minimum, for ellers ville tunga snart gå i krøll. Sistnevnte råd kunne være vanskelig å følge, siden russerne er kjent for å følge nøye med når det er drikking på gang. Alle ved bordet må tømme glasset samtidig. Ingenting må være igjen i bunnen. Det bringer ulykke, ifølge russisk folketro.

Russernes drikkevaner ble derfor et stort tema blant oss som snart skulle ut og skape avspenning. Når skulle man takke ja, og når skulle man si nei? Det entydige rådet fra de norske kurslederne var: Hvis russerne vil drikke, må dere drikke med, ellers blir det dårlig stemning. Samtidig må altså tolken sørge for å komme ut av middagen på en måte som gjør at ingen har misforstått eller er blitt fornærmet.

Det fantes to ting som av og til kunne unnskylde manglende deltakelse i en vodkastafett. Det ene var å indikere at man hadde magesår. Det andre, som ble ansett som en litt svakere unnskyldning, var å si at man skulle kjøre bil senere.

Etter endt inspektørkurs ble man satt på beredskap. En innkallelse kunne komme plutselig, og da gjaldt det å samle alle inspektører til intensiv planlegging av turen. Personell fra hele NATO var ofte med i delegasjonen på ti–tolv personer. Etter at teamet var samlet, fikk man vel ett døgn med intensiv briefing om området man skulle til, før russerne ble varslet om at vi kom. Motparten skulle ikke få tid til å gjemme unna våpen som burde vært deklarert eller tilintetgjort.

Det tok ikke mange måneder før jeg fikk mitt første utkall. Turen gikk til en flybase på Kolahalvøya. For å komme oss dit så fort som mulig etter varslingsfristen, ble et privatfly chartret til Moskva. Deretter insisterte russerne på å transportere oss selv. Vi fløy nordover i et lite, rart jetfly med motorene plassert oppå vingene, og ikke under. Inni flyet var det ikke vanlige seter, men langsgående sofaer i skinn og blankpolerte salongbord.

På turen oppover diskuterte vi tolkene hva slags utfordringer vi kunne komme til å møte. Det hadde vært et problem at russerne startet skjenking av drikkevarer umiddelbart etter at NATO-inspektørene kom til landet. Det var vodka til frokost, vodka til lunsj og enorme mengder vodka til kvelds. Det sa seg selv at under slike forhold ble inspeksjonene mindre effektive enn de burde ha vært. Det var ikke nødvendigvis slik at dette ble gjort for å skjule noe militært. Det russiske forsvaret var i forfall, og enkelte av militærleirene man besøkte, inneholdt bare skrap.

Likevel kunne det virke som om russerne kjente til vodkainstruksen vi hadde fått. De russiske offiserene hadde betydelig mer erfaring med stort alkoholinntak og anså det muligens som en liten symbolsk seier hver gang de kunne drikke en vestlig delegasjon under bordet. Bare amerikanerne lot til å ha gjennomskuet opplegget, for amerikanske offiserer på nedrustningsinspeksjon hadde totalforbud mot alkohol, så fikk heller stemningen bli som den ville.

Landingen på flybasen ikke langt fra grensa mot Finland var humpete og hard. Russerne brukte ikke asfalt på rullebanene sine, men betongelementer, plassert side ved side. Mellom betongplatene oppsto det sprekker og gliper når frosten satte inn.

Ute på flystripa hadde russerne forutsigbart anrettet et langbord med vodka. Etter å ha hilst på generalen og hans seks oberster, måtte den norske delegasjonen skåle for fred, kjærlighet og forsoning. Etter det antall skåler som var minimum hvis man skulle være høflig, fikk vi gå til vårt anviste arbeidsrom, der vi skulle forberede vår inspeksjon av den enorme basen.

Arbeidsrommet lå i andre etasje av en kontorbygning og var rundt 20 kvadratmeter stort. På begrenset tid skulle jagerfly og annet telles opp mot listene av deklarert materiell. Deretter skulle vi gå på leting etter skjult utstyr. Dører og porter som muligens kunne skjule stridsvogner, kanoner eller annet som ikke var innrapportert, skulle åpnes og sjekkes. Som en av de yngste og minst erfarne hadde ikke jeg så mye å tilføre i denne delen av oppdraget. Min hovedfunksjon var å tolke. Jeg brukte derfor tiden til å se meg rundt i rommet. Der var det en sittegruppe med sofa og stoler, og i hjørnet sto et TV-apparat. Rommet var ryddig og relativt rent, men det var noe som ikke stemte. Ved siden av TV-en var en telefonkontakt. Telefonapparatet var ikke å se noen steder, men en plugg sto i kontakten. Jeg fulgte ledningen, bøyde meg ned og kikket under reolen. Der sto telefonen. Røret var tatt av, og vendt innover i rommet.

Avlyttingssystemet var så primitivt at det var vanskelig å ta alvorlig. Men krisen i det russiske forsvaret gjorde muligens at mer avansert utstyr ikke var tilgjengelig. Min kjennskap til kvaliteten på sovjetiske elektroniske innretninger tilsa at de sannsynligvis ikke kunne høre stort av hva som ble sagt. Likevel skulle man sannelig, midt i nederlaget fra den kalde krigen, i alle fall prøve.

Jeg reiste meg langsomt og signaliserte med mimikk et telefonrør og pekte så på gulvet ved reolen. De andre offiserene nikket stille. Resten av møtet foregikk med skrevne beskjeder på en lapp.

Vi begynte tellingen av fly og utstyr. Russerne likte dårlig å ha oss snokende rundt der. Årets lyse periode hadde akkurat begynt der oppe i det høye nord, og sola skinte fortsatt da russerne etter noen timer mente det var best å ta kvelden.

Banketten ble som ventet en fuktig affære med skåltale etter skåltale. Vi tolkene byttet på å oversette, men opplevde snart at talene og skålene ble så mange at vi måtte bli kreative for å klare jobben. Jeg hadde eksperimentert med et lite triks jeg kalte Askeladden-metoden, inspirert av den gang Askeladden skulle kappete med trollet. Her hadde jeg imidlertid ingen ryggsekk tilgjengelig, og teknikken krevde både timing og presisjon. Når taleren reiste seg, ble tolken sittende. Ved selve skålen reiste begge delegasjonene seg i giv akt. Hodene gikk bakover for å tømme glassets innhold i munnen, og dette øyeblikket måtte utnyttes. I stedet for å tømme glasset i munnen, kastet jeg innholdet over skulderen.

Sprit fordamper jo fort, og så langt hadde jeg klart å ekspedere fire shots i potteplantene langs veggen. Femte gang ble jeg tatt på fersken. En kvinnelig servitør passerte bak meg akkurat idet spriten gjorde take-off. Hun kikket rart på meg mens hun tørket sprit av ermet sitt. Jeg unnskyldte meg med at jeg i kampens hete hadde kommet i skade for å bomme på munnen.

Denne kvelden fikk ikke vertskapet gleden av å drikke noen under bordet. Vår norske oberst reiste seg, kremtet og utbrakte en aller siste skål for en fruktbar dag og et hyggelig selskap, og gjorde tegn til at vi skulle trekke oss tilbake. Det russiske vertskapet lot overhodet ikke til å være anfektet av alkoholinntaket, men virket litt skuffet over at vi ga oss.

Dette og andre besøk i denne aller første tiden etter at jernteppet falt, lærte meg noe viktig om det nye Russland. Selv om det alltid var mye gjestfrihet og joviale skåltaler hver gang øst og vest møttes, satt mistenksomheten og fordommene fortsatt dypt på begge sider. Mens russerne forsøkte å skjenke sine gjester fulle, hadde enkelte nordmenn en overbærende nedlatenhet, som russerne ofte la merke til.

I det russiske militæret var mange av offiserene bitre over tapet av den kalde krigen. Siden den russiske økonomien var på vei ut i grøfta, gjorde avspenning og nedrustning at de fikk enda færre ressurser. Mange ga uttrykk for at de savnet storheten og respekten fra verdenssamfunnet. Spesielt for den gamle garden av offiserer ville vi i Vesten alltid være fiender, uansett om presidenten i landet het Stalin, Brezjnev eller Jeltsin.

I det minste var faren for atomkrig blitt mindre. Trodde man. I det nye Russland fantes fortsatt mengder av gamle atomraketter, nærmere bestemt 8000.

25. januar 1995 klokka 09:25 lokal tid gikk atomalarmen i Moskva. Luftvarslingsradarene hadde fanget opp et ukjent missil som var skutt opp fra Norskehavet. De russiske offiserene trodde det kunne være snakk om en Trident atomrakett fra en amerikansk ubåt og varslet straks president Boris Jeltsin. Mens raketten fortsatte å stige til værs, skal sjefen for den russiske forsvarsstaben ifølge en tidligere amerikansk CIA-offiser, ha forsøkt å presse Jeltsin til å beordre full gjengjeldelse.14 Verden var et knappetrykk unna scenene i dommedagsfilmen jeg hadde sett i min barndom.

Til generalenes irritasjon ville imidlertid Jeltsin vente, og noen minutter senere landet det mistenkelige objektet uskyldig i havet nord for Svalbard. Raketten var blitt skutt opp fra det sivile rakettskytefeltet på Andøya og var del av et forskningsprosjekt om nordlys. Russiske myndigheter var blitt behørig varslet, men noen i Moskva hadde glemt å sende beskjeden til de militære. Med unntak av Cuba-krisen i 1963 hadde verden aldri vært nærmere en atomkrig, alt takket være tull og rot i Moskva. Man kan bare tenke seg hva som ville skjedd med en president ved roret som hadde lyttet til sine krigshissende generaler.

Episoden ble stående som en nyttig leksjon i Vesten om at Russland fortsatt kunne utgjøre en alvorlig trussel mot verdensfreden. Ikke nødvendigvis av ondskap, men av skjødesløshet.