Kristoffer Egeberg

Fredsnasjonen Norge

© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet

Layout og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsillustrasjon: PRT Meymaneh, Creative Commons BY 2.0

ISBN: 978-82-489-1907-0

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Forfatteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond og Stiftelsen Fritt Ord.

Følg bokutgivelsen på: www.fredsnasjonen.no

Innledning

JEG LÅ PÅ en feltseng bak kontorpulten min i Pristina da det første flyet traff World Trade Centers nordre tårn, 11. september 2001. Det hadde vært stortingsvalg i Norge dagen før, med valgvake og fest blant oss nordmenn i hovedkvarteret for NATO-styrken i Kosovo. Det var blitt sent, og jeg var sliten.

Kontoret lå i NATOs pressesenter i sentrum av hovedstaden Pristina. I etasjene over oss hadde FN sitt hovedkvarter. Utenfor kontordøra var det en kafé der det en gang iblant myldret i forbindelse med pressekonferanser i NATOs eller FNs regi. Denne dagen var det folketomt. Så langt hadde det vært en stille tirsdag.

Da det andre flyet traff, sto jeg i den såkalte Mediaopsen, rett over gangen for mitt eget kontor. Det var et av de ytterst få rommene med TV. Den eneste internasjonale stasjonen med nyheter vi hadde, var finanskanalen Bloomberg, som viste dramaet direkte mens linjen med børsmeldinger pumpet ut røde tall i nedre kant av bildet. Stadig flere flokket seg rundt skjermen. Da tårnene raste, sto jeg sammen med NATO-offiserer og FN-ansatte fra hele verden. Flere gråt.

Jeg tror alle forsto at noe forandret seg den dagen. Bare en drøy måned tidligere hadde president George W. Bush vært på besøk i Kosovo og snakket om å trekke de amerikanske soldatene ut av internasjonale operasjoner og la Europa ta ansvar for å rydde opp i eget bo. Mange var redde for at Bushs politikk ville svekke NATO. Så kom terroren som aktiverte alliansens første artikkel 5-operasjon. For meg ble det et sterkt møte med storpolitikken bak de militære operasjonene. Jeg ble tvunget til å ta stilling til hva jeg selv var en del av.

Frem til da hadde jeg vekslet mellom livet som soldat og livet som journalist. Som FN-soldat i Libanon gjennom tre kontingenter opplevde jeg det brorskapet mange veteraner snakker om. Tre nye kontingenter som NATO-offiser i Bosnia og Kosovo ga meg et nært innblikk i hvordan internasjonale operasjoner styres på bakken. Høsten 2001 ble min siste periode i utenlandstjeneste. Våren 2002 ble jeg journalist i Dagbladet. Der jobbet jeg med den såkalte krigen mot terror fra et helt annet perspektiv, sammen med noen av landets beste og klokeste journalister. Jeg fikk se politikken og retorikken fra en annen side. Det slo meg hvor annerledes det så ut, og hvor lite av det som speilet virkeligheten jeg hadde opplevd som soldat i felt.

De siste tiårene har den politiske ledelsen vært opptatt av å profilere Norge som en fredsnasjon og fremheve de humanitære aspektene ved denne tilnærmingen. Samtidig er Forsvaret blitt et stadig viktigere utenrikspolitisk verktøy som oftere havner i krigssituasjoner. Oftere, men med færre soldater. Mobiliseringsbrigadene er borte, og invasjonsforsvaret er lagt ned. Jobben er overlatt til en stadig mindre gruppe kvinner og menn som bærer det norske flagget på skulderen i tjeneste for Norge. Da jeg dro ut den siste gangen, var nærmere 2000 soldater i utlandet. I dag er det bare noen få hundre. 70 år etter at Norge sendte sin første soldat til tjeneste for FN, er det bare noen titalls nordmenn igjen med blå hjelm og fredsmandat. Hva skjedde med den norske fredssoldaten?

Det er lett å se den store omstillingen i lys av 11. september og terrorkrigen som fulgte. Men de dyptgripende forandringene i norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk tvang seg frem av helt andre årsaker og startet mye tidligere. Jeg forsto det ikke da. Men jeg var selv blitt en del av den historien.

Da jeg begynte på denne boken, ville jeg først skrive soldatenes historie. De lever i en annen virkelighet enn den vi opplever hjemme i Norge. Men så skjønte jeg at det var vel så spennende å utforske historien til lederne som sendte dem ut. Hver eneste forsvarsminister og utenriksminister de siste to tiår, fra Jørgen Kosmo og Bjørn Tore Godal til Ine Eriksen Søreide og Børge Brende, har delt raust av sin tid for å kaste lys over den delen av historien. Det samme har forsvarssjefene, generalene og soldatene. De deler sin versjon av hva de gjorde, men fremfor alt hvorfor de gjorde det. Det er historier om ødelagte liv, tapet av kamerater, maktesløshet og store nederlag. Men også historier om heltedåd, krigerkultur, diplomatisk djervskap og politisk triumf. Det er en historie om store sprik mellom ambisjoner og realiteter, og mellom de som beslutter og de som utfører tjenesten på slagmarkene verden over. Det jeg trodde skulle bli en kort historie basert på anonyme kilder, er blitt en omfattende dokumentar basert på stemmene som var der. Det er historien om hva som skjedde bak fasaden av en fredsnasjon.

Dette er et norsk perspektiv, om et tema som er for stort til å fylles mellom to permer. Norge er ikke alene i verden, selv om vi liker å tro at vi går alene. Jeg har prioritert hardt og utelatt mye. Det finnes flere sider som kunne vært belyst, uten at det betyr at de er glemt. Dette er min versjon av hva og hvem som har ført oss dit vi er i dag.

1
Over Rubicon

«NÅ MÅ DU be, Kyrre. Nå må du be som aldri før.»

Blodet strømmet fra flere skadde soldater i kjelleren. De kunne ikke bli værende. På utsiden kjempet kameratene for livet. Selv feltpresten hadde ladet pistolen og gjort seg klar til å dø. Nå ba de ham om en siste bønn før de karret seg opp og ut i skuren av automatild, stein og granater. Porten hadde brutt sammen. Bygningene sto i brann. Og hjelpen fra de allierte var flere timer unna. Gjennom den tjukke røyken fra brennende bygninger, kjøretøy og tåregass så de ansikter ville av raseri. De så munningsflammene fra våpnene som ble rettet mot dem fra alle kanter. Det var slik døden så ut i Afghanistan. De var omringet, alene og overlatt til seg selv. Det hjalp lite å være fra fredsnasjonen Norge. I splintregnet lå en av soldatene og tryglet kampflyene over dem om å åpne ild. Men de var midt i en landsby der faren for å treffe sivile var for stor. Over radioen kom derfor det nedslående svaret fra NATO-kommandoen i Kabul. Nei. De fikk holde ut til hjelpen kom.

I Oslo, 5000 kilometer unna, satt forsvarsledelsen samlet. Ministeren og hennes stab var opptatt av hvilken historie som skulle fortelles, og krevde at all kommunikasjon skulle styres av dem. Mens soldatene kjempet for livet og deres sjefer fryktet at de alle skulle dø, utformet departementet «budskapsplattformer» helt uavhengig av dramaet som faktisk utspilte seg på bakken. De skulle berømme det afghanske politiet, fremheve betydningen av alliert jagerflystøtte og understreke at de norske soldatene bare benyttet seg av ikke-dødelige midler.

For å forstå situasjonen regjeringen og de norske soldatene hadde havnet i, må vi 25 år tilbake i tid. Den kalde krigen var vunnet, og Forsvaret manglet et nytt formål. En utfordrende økonomisk virkelighet slo inn for fullt samtidig som den politiske visjonen om en fredsnasjon for alvor begynte å ta form. I rekken av underlige fredsinitiativer, omstillinger og interne maktkamper begynte Norge å støpe et nytt forsvar og en ny sikkerhetspolitikk basert på uklare politiske ambisjoner i en ugjenkjennelig verden.

Siden 1947 har flere enn 100 000 norske menn og kvinner tjenestegjort i nesten 100 internasjonale militæroperasjoner i over 40 land. Fra midten av 1960-tallet og utover ble soldatene hentet fra den såkalte FN-reserven. Siden 1964 hadde dette vært en budsjettert papirstyrke på inntil 1330 soldater. Utstyret lå på lager. Soldatene fantes bare ved behov. Rekrutteringen til norske FN-oppdrag besto av å verve sivile fra alle samfunnslag og sende dem ut som midlertidige soldater.

Rørleggere, regnskapsførere, studenter og helsearbeidere kunne søke. Det eneste kravet var fullført førstegangstjeneste. FN-tjeneste ga lovfestet rett på permisjon fra jobben. Gjennom avisannonser og kameratverving ble frivillige rekruttert. Motivene for å søke seg ut kunne være mange. Eventyrlyst, muligheten til å spare opp litt penger, problemer på hjemmebane eller et genuint ønske om å gi et halvt år for freden.

Stillingene ble utlyst som «geværmann 3», «vognfører», «kokk» eller «skarpskytter». Sivilister fra hele Norge søkte og fant veien til Hauerseter, Sør-Gardermoen leir eller Onsrud leir utenfor Oslo. Der ble det utført en enkel helsesjekk og noen fysiske tester som de aller fleste kunne bestå. Etter to til fire ukers forkurs var de blitt til FN-soldater og klare for deployering.

Mange av offiserene ble rekruttert på samme måte – altså sivilister som en eller annen gang hadde fullført befalsskole, utskrevet befalskurs eller offiserskurs i Heimevernet. På denne måten kunne en 30 år gammel saksbehandler fra Toten og en 41 år gammel trikkefører fra Oslo havne som menige geværmenn i samme geværlag, ledet av en 22 år gammel student fra Trondheim som hadde gått utskrevet befalskurs i førstegangstjenesten. Det ble sett på som en styrke og gjort til et poeng at de norske FN-soldatene gjenspeilet det sivile samfunnet, og at snittalderen var høy. De hadde mer livserfaring enn «vanlige» soldater. Antagelsen var at det gjorde dem mer modne og skikket til å takle fremmede kulturer og krevende arbeidsoppgaver. Soldater ble de når de ikledde seg uniformen, med mandatet og autoriteten den blå hjelmen og geværet ga dem.

Tjenesten hadde en varighet på seks måneder av gangen. Dyktige soldater kunne kjempe om forlengelse, såkalt rekap. Det var noe bare mellom 10 og 30 prosent fikk i en misjon som UNIFIL i Libanon. Rekap-soldatene ble gjerne beskikket til korporaler og gikk inn i nøkkelstillinger som nestlagførere, troppsassistenter, operasjonskorporaler og lignende. Disse soldatene ble selve ryggraden i misjonene, de sto for kontinuitet og var kulturbærere. De nøt stor respekt både blant menige og offiserer, og var den gangen det nærmeste man kom et underoffiserskorps i Det norske forsvaret.

En stor motivasjon for å søke rekap var at tolv måneders tjeneste i utlandet utløste fritak for kommuneskatten for hele året. Det var derfor en stor økonomisk bonus for den enkelte soldat å få rekap. FN-tjeneste ga også skattefritt utenlandstillegg. For mange var det en mulighet til å tjene litt ekstra og samtidig spare ved å leve på Forsvarets regning.

Når tjenesten var over, enten etter seks eller tolv måneder ute, var forholdet og forpliktelsene til Forsvaret over. Etter å ha levert inn utstyret på Onsrud leir dro man hver til sitt. Veteranene gikk fra å være fredssoldater til sivile på bare noen få timer. Ved dimittering kunne de skrive seg på listen over dem som kunne tenke seg å reise ut igjen ved anledning. Dette var Forsvarets beredskapsliste over frivillige til utenlandstjeneste. Fikk man for få søkere eller hadde behov for å fylle stillinger kjapt, kunne de finne den frem og begynne å ringe. Det ble det stadig oftere behov for.

Systemet ga alle en mulighet til å søke seg til FN-tjeneste, noe som for mange var et spennende og potensielt lønnsomt avbrekk fra hjemlige rutiner. Vervingsoffiserene nøt godt av den stigende arbeidsledigheten, som toppet seg med nærmere sju prosent i 1993. Det norske FN-engasjementet ble derfor også sett på som et positivt arbeidsmarkedstiltak i dårlige tider.

Det var også et uttalt poeng å holde andelen som fikk rekap nede, slik at flest mulig skulle gis muligheten til en periode i FN-tjeneste.1 Denne forankringen i folket gjorde FN-misjoner som UNIFIL i Libanon til noe alle hadde et forhold til. I løpet av 20 år, fra 1978 til 1998, tjenestegjorde 22 000 norske menn og kvinner i UNIFIL.2 «Alle» i Norge kjente noen som hadde vært der. Forholdet til lokalbefolkningen i landsbyer som Ebel es-Saqi, Tibnin, Kaukaba, Blat, Rachaya el Foukhar og Cheeba ble nært og godt. 25 soldater fant kjærligheten og giftet seg med lokale jenter.3 Snart 20 år etter at den norske FN-bataljonen Norbatt trakk seg ut, feirer libaneserne i Ebel es-Saqi 17. mai med tog og norske flagg. Misjonen ble selve symbolet på norsk FN-innsats, der soldatjobben ble gjort på dugnad av fellesskapet og på alle måter helt ad hoc i forhold til resten av Forsvaret.

Det var for eksempel ikke noe krav om at Forsvarets faste befal og offiserer søkte seg til FN-tjeneste. Ingen kunne beordres til utenlandstjeneste. Denne var helt og holdent frivillig. Det var heller ikke spesielt karrierefremmende for offiserer å tilbringe tid i denne type misjoner. Kanskje heller tvert om. De kunne komme hjem etter et år i Libanon bare for å se at kullkameratene hjemme hadde klatret forbi både i grad og stilling. Flere opplevde at de nærmest måtte starte forfra i den avdelingen de hadde forlatt.

Både forsvarsledelsen og toneangivende politikere på Stortinget så på FN-oppdragene som en perifer bigeskjeft som tok stadig mer oppmerksomhet fra Forsvarets kjerneoppgave. Høyre og Fremskrittspartiet hadde lenge ivret for at FN-oppdragene skulle finansieres over bistandsbudsjettet, ikke over forsvarsbudsjettet. På 1980-tallet og langt inn på 1990-tallet ble FN-operasjonene sett på som en farlig budsjettbelastning på siden av hovedoppgavene. Hva disse hovedoppgavene var, ble derimot mer og mer uklart etter Sovjetunionens oppløsning og den kalde krigens slutt.

På slutten av 1980-tallet ble det stadig klarere at Forsvaret hadde alvorlige økonomiske problemer. Forventningene var enorme, og budsjettene sto ikke i forhold til dem. Norge var det NATO-landet med den høyeste andelen av befolkningen mobiliseringsdisponert til Forsvaret. Ved en krig ville det norske mobiliseringsforsvaret bestå av 350 000 soldater. I fred hadde Forsvaret nærmere 40 000 ansatte og vernepliktige.4

Mye av utstyret soldatene skulle bære eller håndtere, var gammelt og utdatert. Kostnadene med å modernisere invasjonsforsvaret ville være astronomiske og var generalenes største bekymring. Den økende ubalansen de opplevde mellom politiske ambisjoner, egne ambisjoner og de utilstrekkelige budsjettene som skulle realisere dem, truet hele den norske forsvarsmodellen. Da var det militære engasjementet i utlandet lett å peke på som en unødvendig oppgave som både stjal oppmerksomhet og penger fra de viktige tingene. Derfor ble FN-misjonene i utlandet en salderingspost.

I januar 1990 opprettet daværende statsminister Jan P. Syse fra Høyre den såkalte «Forsvarskommisjonen av 1990». Den tverrpolitiske ekspertgruppen skulle stake ut en ny kurs for Forsvaret etter den kalde krigen, som var innenfor de økonomiske rammene. Disse visste man allerede var sprengte. Det måtte strammes kraftig inn. Kommisjonen ble ledet av tidligere statsminister og Høyre-veteran Kåre Willoch.

Samtidig var daværende forsvarssjef, admiral Torolf Rein, i gang med å utarbeide sitt fagmilitære råd til regjeringen gjennom «Forsvarsstudien 1991». Begge rapportene ble lagt frem i mars 1992 og dannet grunnlaget for departementets langtidsplan for forsvarssektoren fra 1994 til 1998.

Mens forsvarssjefens fagmilitære råd anerkjente deltagelse i FNs fredsbevarende operasjoner som en del av Forsvarets oppgaver, ble slike oppdrag samtidig fremstilt som en direkte og uforutsett trussel mot Forsvarets økonomi. I studien listet Torolf Rein og hans generaler opp fire vesentlige faktorer som kunne true forsvarsbudsjettets kjøpekraft. Der var FN-oppdrag anført under «nye oppgaver som samfunnet erfaringsmessig pålegger Forsvaret», sammen med nye miljøkrav, distriktspolitiske bindinger og teknologiske fordyrelser.5

Willochs forsvarskommisjon viet FN-misjonene litt større plass. I sammendraget oppsummerte kommisjonen det slik: «Norge bør fortsatt delta i FNs fredsbevarende operasjoner. Det vurderes i FN å etablere et kommandoapparat og utvide det tradisjonelle engasjementet til å omfatte også fredsskapende operasjoner. Å gjenopprette fred mellom stridende parter er imidlertid en mer krevende oppgave enn de tradisjonelle fredsbevarende FN-aksjonene, og vil på norsk side fordre at det eventuelt øremerkes enheter med høy materiell- og utdanningsmessig standard.»6

Dette kunne leses som en erkjennelse av at de norske FN-styrkene verken var organisert, trent eller utstyrt godt nok til oppdragene de kunne bli satt til i fremtiden. En teori som veldig snart skulle testes ut i praksis.

I januar 1991 brøt det ut full borgerkrig i Somalia på Afrikas horn. Militærdiktatoren Mohammed Siad Barre, som hadde styrt landet siden 1970, ble styrtet og drevet ut av hovedstaden Mogadishu. Væpnede og rivaliserende klaner begynte å kjempe mot hverandre om kontrollen i de ulike territoriene. Befolkningen på om lag 6,5 millioner fikk lide under kampene som utfoldet seg. Landet, som er på størrelse med Frankrike, ble rammet av tørke samtidig som borgerkrigen gjorde det vanskelig å få inn nødhjelp. Halve befolkningen sto i akutt fare for å sulte, og over en million var drevet på flukt.

Forløperen til Den afrikanske union, Organisasjonen for afrikansk enhet (OAU), forsøkte sammen med FN, Den arabiske liga og Organisasjonen for islamsk samarbeid (OIC) å megle frem en våpenhvile slik at den humanitære hjelpen kunne nå frem. Først et år senere, i januar 1992, klarte de å forhandle frem en fredsavtale mellom de to mektigste krigsherrene, general Mohamed Farrah Aidid og president Ali Mahdi Mohamed. En observatørstyrke på 50 mann ble utplassert i hovedstaden Mogadishu for å overvåke avtalen. I tillegg fortsatte fredsmeglingen mellom de stridende klanene.

Sommeren 1992 gikk Aidid og Mohamed med på at FN kunne utplassere en fredsbevarende styrke på 500 pakistanske FN-soldater. Styrken fikk navnet UNOSOM.

Situasjonen i Somalia var svært spent. Banditter og væpnede klaner gjorde sikkerheten og de humanitære forholdene stadig dårligere. For å kunne sikre fremkomsten av nødhjelpsforsyninger trengte FN flere styrker på bakken. 28. august 1992 ble sikkerhetsresolusjon 775 vedtatt, som økte FN-styrken med 3500 mann. Dette ble ikke godt mottatt hos de mektige krigsherrene.

Bare noen dager etter resolusjonsvedtaket fikk den norske FN-delegasjonen i New York en muntlig og uformell anmodning fra FN om å stille et stabskompani på om lag 70 soldater til Somalia. FN ønsket norske mannskaper til å fylle stabsfunksjoner i det som skulle bli det multinasjonale UNOSOM-hovedkvarteret i Mogadishu. Oppdraget inkluderte kokker, sjåfører, sikringssoldater og kontorarbeidere. I løpet av noen få dager, og uten noen form for risikovurdering, besluttet regjeringen å sende frivillige FN-soldater, vervet fra det sivile, til en av de farligste og blodigste borgerkrigene i Afrika.7

Det norske styrkebidraget til Somalia er blant de aller minst omtalte i norsk forsvarshistorie. Det er vanskelig å skjønne hvorfor. UNOSOM utviklet seg raskt til å bli FNs første fredsopprettende operasjon etter FN-charterets kapittel VII. Det ble en krigsoperasjon med høye tap på begge sider, der også norske soldater ble tvunget til å drepe – og angivelig fikk den høyeste skaderaten av alle deltagende nasjoner. Misjonen markerte en klar dreining mot mer offensiv bruk av militærmakt både for FN og for Norge. Det var en krig der Norge deltok. Likevel finnes det få litterære kilder tilgjengelig. Arkivene fra Forsvaret er mangelfulle. Det ble aldri noen offentlig debatt, og oppsiktsvekkende få soldater har stått frem med sine historier fra oppdraget. Man kan få inntrykk av at soldatene fra Norge aldri var der.

Forespørselen fra FN om et bidrag skal ha kommet svært overraskende på norske myndigheter. Verken forsvarsledelsen eller Utenriksdepartementet var forberedt på at FN ville ha et norsk stabskompani i Somalia.8

Dokumentene viser at regjeringen først og fremst var opptatt av den eksplosive utviklingen på Balkan. Norge hadde i løpet av våren 1992 sendt nærmere 160 soldater til FN-styrken UNPROFOR i det tidligere Jugoslavia. Et transportkontrollelement på 100 soldater var fordelt på hovedstedene Beograd i Serbia, Zagreb i Kroatia og Sarajevo i Bosnia-Hercegovina. Disse skulle koordinere FNs transport av materiell og personell i området. En ambulanseenhet på nærmere 60 soldater var stasjonert i Zagreb med ansvar for evakuering av FN-personell langs grensen til Bosnia – og etter hvert fra Sarajevo. Da borgerkrigen brøt ut i Bosnia samme vår, havnet både ambulanseenheten og transportkontrollelementet i Sarajevo midt i skuddlinjen. Muligheten for at Norge kunne bli bedt om å utvide bidraget til UNPROFOR, ble oppfattet som stor.

Derfor var det forholdene på Balkan, ikke i Somalia, som ble vurdert da myndighetene utredet om Norge kunne sende soldater til Mogadishu. Ville en deltagelse i UNOSOM forhindre en utvidelse i UNPROFOR?

Samtidig var forsvarsledelsen bekymret for økonomien. Med styrker både i Libanon og på Balkan var pengene i budsjettposten «FN-reserven» nesten brukt opp. Den gjenstående saldoen var på 15 millioner kroner. Departementet ba Forsvarets overkommando analysere både regnestykket og tilgjengelige mannskaper. Beregninger viste at oppdraget i Somalia kunne komme til å koste 10,4 millioner for budsjettåret 1992. Altså var det en mulighet, rent økonomisk.

Hadde de nok frivillige mannskaper å ta av? I FN-beredskapsstyrken var 1100 av taket på 1330 bundet opp i pågående oppdrag – hovedsakelig i Libanon og på Balkan. 70 soldater til Somalia ville derfor ikke hindre en eventuell utvidelse av UNPROFOR, konkluderte ledelsen. I ekspressfart, og bare fem dager etter henvendelsen fra FN, valgte både Forsvarsdepartementet og Forsvarets overkommando å si ja til styrkebidraget.

Dagen etter konkluderte Utenriksdepartementet. Også de hadde vurdert Somalia opp mot situasjonen på Balkan. «På bakgrunn av at et engasjement i Somalia ikke vil medføre at man er forhindret fra å delta i en utvidet Jugoslavia-operasjon, vil 1. pol. avd. tilrå at man besvarer den uformelle henvendelse fra FN positivt», skrev saksbehandlende byråsjef i margen.9

Ingen hadde vurdert situasjonen i Somalia. Ikke før det var for sent. 18. september 1992 ble planene for det norske FN-oppdraget til Somalia lagt frem for, og vedtatt av, Kongen i statsråd. Stortinget ble aldri konsultert.

Først da FN henvendte seg på ny og ba om flere norske bidrag, kom noen på tanken å undersøke situasjonen i Somalia. Det var nærmest ved en tilfeldighet at Forsvaret oppdaget hvor ille den var.

I tillegg til stabskompaniet regjeringen allerede hadde sagt ja til å sende, ønsket FN at Norge skulle sende et feltsykehus, en havnekommando og en transportkontrollenhet. Den sistnevnte ressursen var allerede i bruk i UNPROFOR og derfor uaktuell å tilby UNOSOM. Derimot var Forsvarsdepartementet villig til å vurdere å sende både feltsykehus og havnekontroll. Vurderingen startet på samme måte som sist: Ville det få konsekvenser for UNPROFOR? Og hva ville det koste?

Denne gangen ville også sikkerhetspolitisk avdeling i Forsvarsdepartementet bistå. De ringte en de oppfattet som en ekspert i Norges Røde Kors. Han mente å vite at sikkerhetssituasjonen i Mogadishu var på bedringens vei. Vurderingen baserte han på at han selv var beordret av Røde Kors fra FN-hovedkvarteret i Nairobi til Mogadishu, og at situasjonen derfor måtte antas å være trygg.

Denne telefonsamtalen kunne ha blitt skjebnesvanger. Men departementsråd Åge Danielsen fanget opp det slette kildegrunnlaget. Han leste et internt notat om telefonsamtalen og beordret full stans i prosessen.

«Således ønsker jeg en skikkelig skriftlig vurdering av sikkerhetssituasjonen i Somalia. Her skal UD kobles inn. Vi skal kontakte FN om dette og dessuten Canada og andre land som vil stille styrker til UNOSOM», skrev departementsråden i et nytt internt notat.10 Utenriksdepartementet og ambassadene i Storbritannia, Canada, Italia og Sveits ble koblet inn for å innhente eksterne vurderinger om sikkerhetssituasjonen i Mogadishu. Tilbakemeldingene var ikke positive. Røde Kors-hovedkvarteret i Genève advarte med at risikoen for tap av menneskeliv var høy.

2. oktober 1992 ga Forsvarsdepartementet beskjed til Utenriksdepartementet at de ikke anså sikkerhetssituasjonen som god nok til å sende flere styrker til Somalia. De mente det rett og slett var for farlig. Feltsykehus og havnekommando ble derfor droppet. Problemet var at Norge allerede hadde sagt ja til å sende stabskompaniet. Vedtaket var gjort og meldt til FN. Det kunne ikke trekkes tilbake.

I Utenriksdepartementet var man klar på at regjeringen hadde forpliktet seg til å bidra til UNOSOM. Det ingen til da hadde tenkt videre over, var at de fremdeles håndterte en uformell og muntlig henvendelse fra FN. Den formelle henvendelsen kom først en snau måned senere, 27. oktober. Først da gikk det opp for forsvarsledelsen at de hadde tabbet seg ut igjen. Norge hadde formelt sett ikke forpliktet seg til noe som helst. På dette tidspunktet var den derimot formalisert gjennom Kongen i statsråd og gjort forpliktende ved kongelig resolusjon. Nå var det ingen vei tilbake.

Prosessen som ledet frem til det norske styrkebidraget i Somalia, er et godt eksempel på hvor tilfeldig norske militære fredsbidrag ble styrt, og hvor liten prioritet de hadde innad i forsvarsledelsen og regjeringen. Det innrømmer også daværende departementsråd Åge Danielsen. Til tross for at han var Forsvarsdepartementets øverste faste embetsmann, og ifølge dokumentene var den som krevde en ordentlig situasjonsanalyse før de sendte flere til Somalia, kan han i dag ikke huske at Norge sendte soldater til UNOSOM. «I 1992 var det helt andre ting som sto på min dagsorden. Det var å få omstilt Forsvaret fra den kalde krigen. Utenlandsoppdragene Norge deltok i, hadde ikke et fokus. Jeg husker ingenting om at vi var involvert i Somalia. Jeg kan faktisk ikke erindre at vi sendte soldater dit», forteller Danielsen i dag.11 Men det gjorde Norge.

19. november 1992 møtte brorparten av mannskapet til forkurs på Onsrud leir nord for Oslo. De ble rekruttert per telefon blant folk som hadde satt seg på liste, og blant venner og kjente av disse. 65 av soldatene hadde tidligere erfaring fra UNIFIL, mens elleve aldri hadde vært i FN-tjeneste før. Ingen av dem hadde noen gang vært i Somalia. Heller ikke kompaniledelsen. Ingen av soldatene på hovedinnrykket fikk noen orientering om lokale forhold, konflikten eller oppdraget til UNOSOM. Det eneste de fikk vite, var at de skulle innkvarteres i den fraflyttede amerikanske ambassaden i Mogadishu, som man antok hadde høy standard og god aircondition.

De første to dagene på forkurset gikk med til en leksjon i tropesykdommer, litt skytetrening og en inspeksjon av forsvarssjef Torolf Rein. Så hadde de en avdelingsmiddag før de ulike faggruppene innen samband, logistikk og forpleining ble delt på respektive kurs. Men informasjonen de hadde fra FN, var svært mangelfull. Ingen var sikre på hvilke funksjoner de ulike stillingene egentlig skulle fylle i Mogadishu. Hele forkurset varte i en uke.12

Samtidig tilspisset situasjonen seg kraftig i Somalia. Ran, utpressing og kidnapping ble en lukrativ industri. De ulike militsene, klanene og bandittene rettet stadig oftere skytset mot nødhjelpsorganisasjonene og FN. Det svake og fredsbevarende mandatet FN-styrken hadde, gjorde at de stridende partene kunne nekte dem å utplassere styrkene de hadde planlagt å ha utenfor hovedstaden Mogadishu. Inne i Mogadishu fikk den pakistanske bataljonen på 500 mann en stadig mer umulig oppgave.

Mens de intetanende soldatene fra Norge gjorde seg klare til avreise, var FN i ferd med å fryse hele operasjonen og flytte ansvaret over til amerikanerne.

USAs avtroppende president, George H.W. Bush, var i ferd med å etablere en egen koalisjonsstyrke med et langt sterkere og fredsopprettende FN-mandat. Gjennom FN-charterets kapittel VII skulle styrken kunne gå inn og avvæpne krigsherrene og tvinge frem fred i Somalia. Koalisjonen fikk navnet «United Task Force» (UNITAF).

Flere nasjoner valgte umiddelbart å rute om sine planlagte bidrag fra UNOSOM til UNITAF. FNs visegeneralsekretær spurte personlig om også Norge kunne tenke seg å la stabskompaniet inngå i den amerikanske koalisjonen. Men dette skal aldri ha blitt drøftet i Forsvarsdepartementet. For myndighetene ble aldri den dramatiske situasjonen i Somalia koblet til det faktum at Norge var i ferd med å sende styrker dit.

Lille julaften 1992 lettet de første 30 soldatene fra Gardermoen med kurs mot Mogadishu. Da de ankom, fant de den pakistanske infanteribataljonen nedgravd i kringvern ved flyplassen og en usikret hovedstad der det herjet væpnet anarki. Ambassadeinnkvarteringen kunne de bare glemme. Heldigvis hadde de med seg telt og mat for 100 dager. Med nesten 50 varmegrader i skyggen begynte soldatene å bygge en leir.

De fikk raskt problemer med utstyret. Ettersom det var desember, ble de sendt til den østafrikanske heten med norsk vinterutrustning som inkluderte 25 kilo skismøring, tjukke vintertelt, tette feltstøvler og ulltøy. Riktignok hadde de fått utlevert to sett med uniformtypen «Indian Bush» – en lettere og grå uniform som soldatene i Libanon hadde bedre erfaringer med i varmen. Den viste seg å ikke tåle den fuktige heten i Mogadishu, og smuldret opp og falt fra hverandre etter kort tid.

Mye av det tekniske utstyret fikk også problemer i varmen. I den stekende solen ble de mørke vinterteltene altfor varme til å operere sambandsutstyr fra. På utsiden ble utstyret utsatt for fukt og sand. Kokkene var utstyrt med et norsk kjøkkentelt tilpasset vinterklima og glohete bensinbrennere. De var satt opp for å servere 300, men fikk ansvaret for å lage mat til alle de 700 soldatene og offiserene som utgjorde det provisoriske UNOSOM-hovedkvarteret, fordi ingen andre nasjoner sendte kokker eller feltkjøkken. «Det var galskap. De sto og stekte maten på bensinbrennere når det var nærmere 50 grader i skyggen. Heten i kjøkkenteltet kom opp i 88 varmegrader. Forholdene var så ille at sanitetsenheten i kompaniet, som var utstyrt med vår eneste aircondition-enhet, ga denne til kjøkkenlaget. Det hjalp litt, men ikke mye», forteller en av soldatene som var med i den første kontingenten.13

Et langt mer alvorlig problem var sikkerheten. Soldatene var utstyrt med tunge, gamle stålhjelmer som var svært varme og upraktiske i bruk. De hadde bare lette splintvester, ikke skuddsikre vester. Vakt- og eskortelaget var de eneste som var utstyrt med AG3-automatgeværer. Resten hadde bare Glock-pistoler, noe som ble sett på som altfor dårlig bevæpning om de ble tvunget til å forsvare seg mot de tungt utrustede militsene. Løsningen på dette skulle bli konfiskerte opprørsvåpen og norsk øl. «Min belgiske sjef nektet oss å bli med ut på nødvendige rekognoseringer hvis vi ikke fikk tak i bedre våpen å beskytte oss med. Vi ba om å få tilsendt MP5 maskinpistoler, men fikk blankt nei fra ledelsen i Norge. Vi hentet oss derfor våpen som FN hadde konfiskert fra militsene. Jeg tok en AK47», forteller UNOSOM-veteranen.14

De norske soldatene ble raskt eksperter på å finne løsninger der verken Forsvaret eller FN kunne hjelpe dem. Deres nærmeste handelspartnere ble velutstyrte amerikanske soldater som led under et absolutt forbud mot alkohol fordi de var i et muslimsk land. Stabskompaniet hadde på sin side fått med seg en pall med øl fra Norge og brukte denne til å bytte til seg kevlarhjelmer, luftige ørkenstøvler, bedre feltsenger og annet egnet utstyr.

Den slette planleggingen fra ledelsen i Norge, den mangelfulle stridsutrustningen og det dårlig tilpassede utstyret kunne raskt ha ført til katastrofe. Ikke bare for de norske styrkene, men for hele det multinasjonale hovedkvarteret i Mogadishu. UNOSOM var helt avhengig av funksjonene det norske stabskompaniet fylte. Evnen til å improvisere ble redningen. Soldatenes oppfinnsomhet og eksepsjonelle innsats ble helt avgjørende for at oppdraget ble løst. Norge ble faktisk lagt merke til og bedt om å utvide styrken da situasjonen tilspisset seg vinteren 1993.

Hjemme i Norge var oppmerksomheten først og fremst rettet mot Bosnia. Situasjonen for UNPROFOR-styrken ble stadig mer utfordrende, og behovet for flere soldater var stort. I februar 1993 utvidet Norge sitt Balkan-bidrag med å sende et infanterikompani til en nordisk bataljon som skulle hindre at krigen spredte seg til Makedonia. Taket på den 1330 mann store FN-reserven var nådd.

Borgerkrigen på Balkan ga også en økt interesse for såkalte fredsopprettende operasjoner. Dette var en svært kontroversiell debatt – ikke bare politisk, men også internt i forsvarskretser. Igjen var det først og fremst økonomi det handlet om.

Å sende kampklare styrker for å gjenopprette fred med våpenmakt ville kreve en helt annen og tyngre utrustning enn det FN-reserven var oppsatt med. Forsvarsledelsen mente at det tunge stridsutstyret Norge hadde, utelukkende skulle brukes til det nasjonale forsvaret. Å låne ut dette til FN-oppdrag ville påføre utstyret unødig slitasje og skade. Å kjøpe nytt ville bli svært dyrt og uholdbart med tanke på budsjettproblemene Forsvaret sto overfor. Dessuten ville det kreve en helt annen opplæring av personellet som skulle reise ut.

Like før jul i 1992, bare noen dager før Norge sendte soldater til Somalia, la regjeringen frem stortingsmeldingen «Beredskap for fred: Om Norges fremtidige militære FN-engasjement og FNs rolle som konfliktløser».15 I korte trekk argumenterte de for at FNs rolle og militære engasjement ville bli sterkere, og at taket på den norske FN-reserven burde økes fra 1330 til 2000 mann.

Stortingsmeldingen gir et interessant innblikk i hvordan regjeringen så på norsk FN-deltagelse den gangen. Styrkebidrag ble i hovedsak sett på som et rent militært anliggende og hadde ikke den utenrikspolitiske dimensjonen som dominerer tenkningen i dag. I den grad FN-deltagelsen hadde noen verdi for Norge, handlet det om hva som kunne bringes hjem, ikke sendes ut. «Deltakelse i FNs fredsbevarende virksomhet gir verdifull erfaring for norske befal og mannskaper. De får i mange tilfeller en realistisk opplæring under forhold som vanskelig kan gjenskapes ved militære øvelser. Forsvaret tilføres derfor et bredt erfaringsgrunnlag som totalt sett bidrar til å høyne kvaliteten på våre egne militære styrker», konkluderte regjeringen.16 Potensialet for norsk forsvarsindustri ble også nevnt. I stortingsmeldingen så man muligheten norske FN-styrker ga til å markedsføre egne produkter, uten å spesifisere hva dette kunne være.

Vegringen mot å sende soldater i kamp kunne leses mellom linjene. Regjeringen fastslo at et industrialisert land som Norge hadde bedre forutsetninger for å bidra med teknologisk avanserte støtteenheter innen for eksempel samband og minerydding, og at dette burde prioriteres. Samtidig erkjente norske myndigheter at man ikke kunne overlate hovedansvaret for infanterisoldater til fattige land.

Likevel var regjeringen svært skeptisk til å sende kampstyrker der de faktisk kunne komme til å bli brukt – i såkalte tvangsoperasjoner, eller fredsopprettende oppdrag. Her argumenterte de med at slike oppdrag ville kreve langt mer av soldatene enn de var vant til, og at oppgavene ville være helt ukjente for Ola Soldat. Utdanningen og treningen de hadde fra førstegangstjenesten, var nemlig «spesielt tilpasset de operative behov forsvaret av Norge innebærer».

Derfor konkluderte regjeringen med at Norge bare burde stille med såkalte støttefunksjoner i fredsopprettende operasjoner. Det hadde de gjort tidligere, både under Koreakrigen og Golfkrigen, der Norge stilte med feltsykehus. I Golfkrigen ble sykehuset for sikkerhets skyld plassert i Saudi-Arabia, langt unna kampsonen. Fredsopprettende oppdrag måtte dessuten godkjennes særskilt av Stortinget. Det åpnet for vanskelige debatter og politiske dragkamper.

Det rare er at avsnittet om fredsopprettende operasjoner innledes med at det neppe ville være en aktuell problemstilling med det første. «Det er på det nåværende tidspunkt ikke aktuelt å skulle ta stilling til deltakelse i fredsopprettende operasjoner i FNs regi. Det er imidlertid hensiktsmessig å foreta en foreløpig vurdering av de bidrag som i prinsippet kunne bli aktuelle fra norsk side i slik sammenheng», skrev regjeringen. Med den eskalerende konflikten på Balkan, der norske styrker allerede var vitner til overgrep mot sivile og etnisk rensning i Bosnia, er det nesten uforståelig at regjeringen ikke så på en internasjonal tvangsinngripen som en aktuell problemstilling. Det kan virke som om Forsvarsdepartementet, som hadde utformet stortingsmeldingen, ikke fulgte med på hva som skjedde utenfor landets grenser.

Det som pågikk i Somalia, forsterket dette inntrykket.

9. desember 1992 sto den USA-ledete UNITAF-styrken for historiens første direkteoverførte landgangsoperasjon på strendene i Somalia.

Internasjonale medier var på plass og kringkastet det hele på direktesendt fjernsyn da FN-styrken på 37 000 soldater ble landsatt. Disse hadde ordre om å gjenopprette fred og avvæpne militsene i Mogadishu og resten av Somalia. Det var denne operasjonen Norge hadde blitt spurt om å bytte til. Snart skulle hele UNOSOM bli en tvangsoperasjon, der Norge ble bedt om å øke sitt bidrag.

Tirsdag 19. januar 1993 gikk utenriksminister Thorvald Stoltenberg på Stortingets talerstol for å gi sin utenrikspolitiske redegjørelse. Han var svært bekymret over utviklingen på Balkan og fremhevet den voksende norske styrkeinnsatsen i det tidligere Jugoslavia. En måned etter at regjeringen la frem stortingsmeldingen der fredsopprettende bidrag ikke ble sett på som aktuelt, sa utenriksministeren det motsatte: «Etter Regjeringens oppfatning er tiden inne til å ta i bruk bestemmelsene i FN-pakten om at medlemslandene stiller styrker til FNs disposisjon som kan rykke ut på kort varsel. Norge må i prinsippet også være rede til å delta i operasjoner som gjenoppretter fred, om nødvendig ved bruk av militær makt, dersom dette blir vedtatt i FN.»17 Stoltenberg benyttet også anledningen til å takke USAs president George H.W. Bush, som dagen etter skulle overlate Det hvite hus til Bill Clinton: «Bush-administrasjonen har også vist vilje til å yte et vesentlig bidrag til internasjonal fred og sikkerhet ved å sende soldater til den internasjonale styrken i Somalia. Det er mitt håp at den militære og politiske situasjonen nå kan bringes under kontroll, slik at hjelpesendingene kommer fram og landet kan begynne arbeidet med å skape en ny og bedre framtid.» Pussig nok sa ikke Stoltenberg et ord om det norske stabskompaniet, som under svært vanskelige forhold hadde fått UNOSOM-hovedkvarteret i Mogadishu opp og stå. Hadde han glemt at de var der?

10. februar 1993 ble både tvangsoperasjoner og den norske Somalia-styrken diskutert på høyt nivå bak lukkede dører i det regjeringsoppnevnte «Samordningsutvalget for Norges deltagelse i FNs fredsbevarende operasjoner».18

Høytstående embetsmenn fra Utenriksdepartementet, Forsvarsdepartementet, Statsministerens kontor og Forsvarets overkommando satt samlet for å diskutere de militære bidragene i utlandet. Møtet ble ledet av daværende statssekretær i Utenriksdepartementet, Jan Egeland. I møtet pågikk en intens dragkamp internt i regjeringen, og mellom Forsvarets overkommando og Forsvarsdepartementet.

Forsvarets nest mektigste offiser, stabssjef og generalløytnant Odd Svang-Rasmussen i Forsvarets overkommando, åpnet møtet med å informere om at antallet menige og offiserer i FN-operasjonene nå var kommet opp i 1320. 188 av disse var tjenestegjørende befal. I tillegg hadde Forsvaret gitt fire offiserer permisjon for å delta i et mineryddingsprogram i Kambodsja. Svang-Rasmussen understreket at grensen var nådd for hva Forsvaret kunne bidra med. Spesielt var fraværet av befal følbart. Han mente det forelå en reell svekkelse av beredskapen i Norge som følge av at disse 192 offiserene drev med andre ting enn den nasjonale beredskapen. Deretter gikk han gjennom listen over alle de norske FN-bidragene Forsvarets overkommando ønsket å legge ned eller redusere. Han mente observatørkorpset i Angola var meningsløst på grunn av borgerkrigen som herjet der. Det var Jan Egeland dypt uenig i og mente det var politisk viktig at Norge fortsatt sto ved sitt engasjement for freden i Angola. Svang-Rasmussen ville også trekke Norge ut av observatørkorpset UNMOGIP i Kashmir. Norge hadde deltatt der siden 1949 uten at konflikten mellom India og Pakistan i Kashmir hadde utviklet seg nevneverdig. Egeland var uenig. Statssekretæren fryktet at en norsk terminering ville bli oppfattet som et politisk signal i en stabil, men meget sensitiv situasjon for Kashmir. De to kunne enes om at det var på tide å trappe ned det norske sanitetselementet som siden Golfkrigen i 1991 hadde støttet FNs observatørkorps i Kuwait. Men da innsatsen på Balkan ble diskutert, dukket uenigheten opp igjen.

Egeland tok opp den manglende eskortetjenesten for de norske FN-konvoiene i Bosnia. Sjåførene var ofte i livsfare, og det gikk ut over FN-styrkens omdømme. Situasjonen var så alvorlig for regjeringen at utenriksminister Thorvald Stoltenberg hadde tatt saken opp direkte med FNs generalsekretær Boutros Boutros-Ghali. Egeland lurte derfor på om utvalget kunne tenke seg å stille norske militære mannskaper til disposisjon for å eskortere de utsatte norske konvoiene. Svang-Rasmussen avviste dette og slo fast at Forsvaret ikke hadde kapasitet til å påta seg slike oppgaver i Bosnia. Systemet var allerede overbelastet.

Det oppsto en krangel i utvalget da innsatsen i Libanon ble diskutert. Her var det overraskende nok Utenriksdepartementet og Jan Egeland som foreslo å avvikle hele innsatsen. Egeland ville varsle FN om at Norge ville trekke ut styrken i UNIFIL om ikke partene viste en vilje til å komme videre ved forhandlingsbordet. Dette var noe Svang-Rasmussen og Forsvarets overkommando kunne støtte. Innsatsen i UNIFIL hadde lenge vært det største og dyreste FN-bidraget Norge hadde. Det ville derfor utgjøre en betydelig innsparing hvis den ble lagt ned. Da grep statssekretær Elsa Eriksen i Forsvarsdepartementet inn. Hun var helt uenig med Egeland. Eriksen var redd et signal om å trekke Norge ut ville svekke stillingen til den norske generalmajoren Trond Furuhovde, som etter planen skulle overta kommandoen over hele UNIFIL-styrken bare to uker senere. Det var første gang Norge var tildelt prestisjejobben. Det var en stor fjær i hatten for landet å ha den såkalte «Force Commander» for en så stor FN-styrke med 5000 soldater fra åtte land.

Diskusjonen avslørte en misnøye med FN hos Utenriksdepartementet. Egeland sa at Norge som største deltagernasjon i nesten hele perioden siden opprettelsen i 1978 burde ha fått stillingen som «Force Commander» tidligere. Samtidig viste han til de høye kostnadene for UNIFIL, og om ikke disse pengene kunne brukes bedre på annen måte. Det siste var som et ekko av argumentasjonen som vanligvis kom fra forsvarsledelsen og høyresiden på Stortinget.

Forsvarsdepartementets representanter ville imidlertid ikke gi seg. Prestisjen ved å ha en norsk «Force Commander» var for stor. De mente Norge uansett ville bli bedt om å stille med styrker et annet sted hvis soldatene i Libanon ble trukket ut. Dermed ville det neppe bli noen innsparing. Elsa Eriksen siterte daværende forsvarsminister Johan Jørgen Holst på at erfaringen og kunnskapen Norge hadde bygget opp i Midtøsten, ga et «komparativt fortrinn» med tanke på å sende FN-soldater andre steder, som for eksempel til Afrika. Egeland konstaterte at det var en uenighet innen Samordningsutvalget, og at saken ville bli tatt opp og diskutert videre av utenriksminister Thorvald Stoltenberg og forsvarsminister Johan Jørgen Holst.

Halvannen måned senere ble UNIFIL-skeptikeren Stoltenberg utnevnt til FNs fredsmegler i det tidligere Jugoslavia, mens UNIFIL-tilhenger Holst overtok jobben som utenriksminister. Det satte et foreløpig punktum for uttrekningsdiskusjonen.

Innsatsen i Somalia ble diskutert som et eget punkt under møtet i det hemmelighetsfulle Samordningsutvalget. Forsvarets overkommando informerte om at personellbehovet ville øke betydelig i stabskompaniet hvis FN slo sammen innsatsen i Somalia til en UNISOM II. Overgangen til et såkalt fredsopprettende mandat under FN-charterets kapittel VII ville likevel ikke ha betydning for sikkerheten til de norske soldatene, mente forsvarsledelsen. Generalløytnant Svang-Rasmussen kunne riktignok ikke se bort ifra at styrken kunne bli mer «eksponert» som en bieffekt av et nytt og mer aktivt mandat. Jan Egeland grep ordet og fremhevet at ved å gå med i UNISOM II ville Norge prinsipielt «gå over Rubicon» med hensyn til deltagelse i fredsopprettende operasjoner. Derfor måtte spørsmålet forelegges Stortinget først. Elsa Eriksen fra Forsvarsdepartementet var enig, men påpekte at debatten i Stortinget etter Thorvald Stoltenbergs utenrikspolitiske redegjørelse tydet på en bred politisk tilslutning til norsk deltagelse i fredsopprettende operasjoner.19

Mangelen på innsikt og fraværet av refleksjon over den dramatiske virkeligheten som utspilte seg for soldatene på bakken i Mogadishu, var påfallende. Det var flertallet i Stortingssalen, og ikke situasjonen for det dårlig utstyrte og underbemannede stabskompaniet, som bekymret regjeringens ledelse.

I forsvarskomiteen begynte de ulike politiske fraksjonene arbeidet med stortingsmeldingen «Beredskap for fred». Der ble det til dels heftig diskusjon rundt økonomi og bruken av fredsopprettende styrker. Høyre og Fremskrittspartiet opprettholdt sin årelange misnøye ved at fredsbevarende operasjoner ble belastet forsvarsbudsjettet. Spesielt nå som regjeringen ønsket å heve taket til 2000 soldater. Komiteens leder gjennom mange år, FrPs Hans J. Røsjordet, og Høyres forsvarspolitiske talsmann, Ingvald Godal, var samtidig kritiske til regjeringens vegring mot å sende kampsoldater til fremtidige fredsopprettende operasjoner.20 «Når Norge går inn for en fredsskapende FN-operasjon med norsk deltakelse, må Norge prinsipielt være villig til å stille på linje med andre i alle deler av operasjonen. Disse medlemmer vil advare mot en linje hvor Norge i praksis begrenser seg til de humanitære oppgavene og støttefunksjonene og unndrar seg de mere krevende oppgaver», fastslo medlemmene fra Høyre og Fremskrittspartiet.21 Flertallet i komiteen var mer tvilende til om slike operasjoner var noe for Norge, og ønsket problemstillingen særskilt utredet og fremlagt for Stortinget før de ville ta stilling til saken.

Bare en uke senere ble Stortinget likevel tvunget til å ta stilling. FN var i ferd med å slå sammen den fredsopprettende gigantstyrken UNITAF med UNISOM til UNISOM II, og Norge ble spurt om å doble sitt bidrag til stabskompaniet. Det innebar både at styrken ville inngå i en fredsopprettende operasjon, og at taket på 1330 mann i FN-reserven måtte heves. Dette ble sett på som en glimrende anledning for regjeringen til å sette hovedpunktene i stortingsmeldingen «Beredskap for fred» på prøve. De fremmet en tre siders stortingsproposisjon der de fastslo at utvidelsen av oppdraget, og mandatendringen som gjorde det til en fredsopprettende tvangsoperasjon, «ikke vil få sikkerhetsmessige konsekvenser for personellet».22 Derfor ville det heller ikke koste så mye mer, ettersom de da slapp å heve soldatenes risiko- og ulempegodtgjørelse. «Hovedkvarteret vil fortsatt være plassert i Mogadishu, og arbeidsoppgavene for personellet vil ikke endres vesentlig», skrev regjeringen. Så lot de være å nevne at kompaniet ville få nye risikoutsatte oppgaver som å ha livvaktansvaret for den amerikanske styrkesjefen og nestkommanderende for UNOSOM, generalmajor Thomas M. Montgomery. De skulle også stå for eskorte- og lastebiltransport i Mogadishu sentrum. Norske soldater ville i tillegg få ansvaret for portvakten i FN-hovedkvarteret. De sa heller ingenting om at både stabskompaniet og UNOSOM-hovedkvarteret skulle flyttes fra den relativt avskjermede flyplassen utenfor byen til det langt mer urbane og utsatte ambassadekomplekset til USA midt i Mogadishu sentrum. Der skulle de fleste soldatene bo og arbeide i telt og containerbrakker som stadig oftere ble utsatt for bombekasterild og krypskyttere fra omkringliggende bygg.

Utvidelsen ble godkjent av Stortinget, og nye soldater ble rekruttert og sendt til Mogadishu.23

I juni 1993 roterte det nye og utvidete stabskompaniet til Mogadishu. Da hadde det brutt ut full krig mellom væpnede opprørsgrupper og FN i den somaliske hovedstaden. Bare noen dager etter ankomsten opplevde de norske soldatene å bli beskutt med granater. Det nye FN-hovedkvarteret var svært utsatt, og det var få plasser å søke dekning. En av soldatene som stadig måtte løpe for livet, var Ann Helén Dybwad. «Jeg hadde opplevd å bli beskutt med håndvåpen i Libanon, men dette opplevde jeg mye mer personlig. Det er lite beskyttelse i et telt, og det var krevende å løpe for å komme i dekning. Vi visste ikke om vi løp fra eller til neste granat.»24 Soldatene var forberedt på å gjøre en jobb som et stabskompani, men endte opp midt i striden med oppgaver som ingen hadde forberedt dem på. «Vi kjørte rundt i verdens farligste by. Vi patruljerte, hadde vaktposter, besatte stillinger under angrep og løp i dekning. Så utførte vi våre egentlige jobber resten av tiden», forteller Dybwad.

Situasjonen hadde ikke gått forsvarsledelsen helt hus forbi. FN-avdelingen hadde kjøpt inn skuddsikre vester og kevlarhjelmer. Det var de aller første som ble utlevert til norske soldater i utenlandstjeneste. De hadde også skaffet ørkenstøvler og amerikanske uniformer av den mørkegrønne skogstypen. Selv om den var mer synlig enn den ørkenfargede uniformen amerikanerne brukte i Somalia, var den bedre tilpasset forholdene enn den norske. Fargevalget var bevisst. Forsvarsledelsen mente det var viktigere å skille seg fra amerikanerne, enn å ha kamuflasje som passet til omgivelsene.

Utreisen for den nye kontingenten med norske soldater var blitt utsatt på grunn av flere alvorlige hendelser i Mogadishu. De som allerede hadde vært der i et halvt år, fikk sine hjemreiser utsatt og opplevde på nært hold hvordan fredshåpet raknet. Urolighetene hadde bygget seg opp over lang tid og eksploderte 5. juni 1993 da den pakistanske FN-bataljonen i Mogadishu ble beordret til å inspisere et våpenlager i byens største radiostasjon, Radio Mogadishu. Radiostasjonen hadde i lang tid vært brukt av den mektige krigsherren Mohamed Farrah Aidid til å spre propaganda og oppfordre til opprør mot FN og USA. FN-inspeksjonen ble derfor sett på som en dekkoperasjon for å stanse sendingene.

De pakistanske styrkene ble tatt i bakhold flere steder i byen og ble forhindret i å evakuere tilbake til FN-hovedkvarteret. Da de tryglet om forsterkninger, gikk det meste galt. Italienske kamphelikoptre ble satt inn, men begynte å skyte på egne styrker. Tre pakistanske soldater ble skadd. En italiensk stridsvognenhet, som på papiret hadde 30 minutters beredskap, brukte fem timer på å komme sine allierte til unnsetning. Da var det for sent. 24 pakistanske FN-soldater ble drept og 57 skadd. Seks ble tatt til fange, hvorav én døde i fangenskap. Også en italiensk og tre amerikanske FN-soldater ble skadd. Det var en katastrofe for UNOSOM II og et ydmykende eksempel på hvor dårlig rustet og organisert FN-misjonen var.25 «Slik jeg husker det, blant de 28 deltagernasjonene i UNOSOM, var det bare Norge og Sverige som ikke ville akseptere at det var krig der nede», sier Ann Helén Dybwad.26 Som kompaniassistent og tillitsvalgt var hun tett på både granatnedslagene og de skadde som etter hvert hopet seg opp i det norske stabskompaniet. Almanakken fortonet seg slik:

9. juli: En bombekastergranat slo ned 30 til 45 meter fra forlegningsteltene og gymteltet der soldatene hadde treningsutstyr. Fire nordmenn ble truffet av splinter. En i magen, en i armen, en i ryggen og hodet, og en i håndflaten. Skadene ble betegnet som lette. To andre som sto nærmere nedslaget, ble slått i bakken og mørbanket av trykket, men ikke truffet av splinter. Alle ble utskrevet fra feltsykehuset etter to dager.

15. september: En ny granat slo ned like ved kjøkkenteltet og såret to norske kokker. Også disse skadene ble betegnet som lette.

18. september: Fire granater slo ned i messeområdet og gjennomboret et av teltene med minst 70 splinter. Bare flaks gjorde at ingen ble skadd.

27. september: En granat slo ned bare noen meter fra boligbrakken til den norske kompanisjefen. Dørene ble blåst inn og klesskapet knust til pinneved. Kompanisjefen slapp unna med skrekken og en rekke treflis i kroppen.

28. september: En granat slo ned ved inngangsporten til hovedkvarteret, der en norsk MP-soldat kontrollerte ID-kort. Soldaten fikk en granatsplint inn gjennom høyre tinning og videre inn bak høyre øye. Skaden var svært alvorlig. Soldaten ble fløyet til Norge og Haukeland sykehus. Han overlevde.27

I løpet av den korte og svært dramatiske andre kontingenten av UNISOM, fra begynnelsen av juni til midten av oktober 1993, ble 73 FN-soldater drept og over 300 skadd. Blant dem ble sju norske soldater skadd, noe som ifølge den norske ledelsen var den høyeste skadeprosenten i forhold til antall soldater blant alle deltagerlandene i UNOSOM.

Ingen steder var trygge. Flere av soldatene sov med hjelmen og splintvesten på. Somalia ble forsmaken på den brutale og uforutsigbare virkeligheten vi opplever i dagens konflikter – der det ikke finnes regler, og ingen har respekt for verken blå hjelmer, hvite ansikter, bistandsorganisasjoner eller presse. At ingen norske soldater ble drept, ble betegnet som «flaks eller englevakt» av kompaniets feltprest.

Det gikk hardt for seg også utenfor hovedkvarteret. De norske lastebilsjåførene og eskortetroppen ble jevnlig beskutt når de var ute på oppdrag. Soldatene ble tvunget til å ta liv. Hvor mange er det ingen som kan svare på. Hendelsene er dårlig dokumentert og bæres først og fremst i minnet til den enkelte soldat. Blant annet veteranen Geir Jacobsen Fruseth som var medlem av eskortetroppen. Han glemmer aldri et av kjøreoppdragene til flyplassen i Mogadishu. «Det var varmt, og jeg hadde et trekanttørkle på hodet under kevlarhjelmen for å hindre mesteparten av svetten i å renne ned i ansiktet. Selv fingertuppene svettet. Så plutselig hører jeg skyting fra høyre side, jeg rekker i sidesynet å se en ung mann med automatrifle som skyter rett på oss fra hjørnet av et smug, samtidig skyter vår bakerste MG-skytter tilbake. Vi hadde god fart så sidesikrerne rakk ikke å reagere og fortsatte å passe sin sektor. Jeg fikk et glimt i sidespeilet av at den unge mannen som skjøt på oss, falt, samtidig som jeg hørte at vår MG bak sluttet å skyte. Han brukte cirka 12–15 skudd, i løpet av tre sekunder var det over, men det føltes som minutter. Alle er avhengig av hverandre og at alle passer sin sektor, for vi kan bli angrepet fra flere kanter samtidig.»28

Situasjonen i Somalia ble så ille at de norske soldatene gjorde opprør. Konflikten var økonomisk betinget. Soldatene mente de burde få et eget risikotillegg på 5000 kroner i måneden på grunn av granatregnet og de øvrige livsfarene de ble utsatt for hver dag. Forsvarsledelsen nektet. Selv om UNOSOM var blitt en fredsopprettende operasjon og militsene gjennomførte regulære angrep mot FN, var det ikke engang aktuelt for myndighetene å øke det vanlige ulempetillegget på 3000 kroner i måneden.

Det var lett for uinnvidde å få inntrykk av at FN-soldatene tjente godt. Et skattefritt utenlandstillegg kunne høres forlokkende ut, selv om det bare utgjorde en liten del av lønnen. Ettersom kost og losji var gratis, var det også mulig å spare en slump. Mange kom hjem med luksusartikler de kunne kjøpe momsfritt og billig av lokale kremmere, noe som forsterket inntrykket, men underslo sannheten. Mens gjennomsnittslønnen for et normalårsverk i Norge var på 17 500 kroner i måneden, fikk en menig FN-soldat i Somalia utbetalt 12 000 kroner i lønn før skatt.29 I tillegg kom et utenlandstillegg på om lag 5000 kroner og ulempetillegget på 3000 kroner. Arbeidstiden kunne fort være 18 timer per dag, 7 dager i uken. Og på grunn av situasjonen var soldatene alltid i beredskap, og måtte bære hjelm og splintvest selv når de beveget seg inne i egen leir. Det var altså ingen luksuslønn de fikk, selv om risikoen for å få en granat i hodet var overhengende. Dessuten bodde de i telt som ga svært liten beskyttelse mot kuler og granatnedslag. Det var naturlig nok vanskelig for dem å akseptere at myndighetene ikke ville gi dem et risikotillegg. «Vi møtte ingen forståelse og ble blankt avvist. De ville ikke akseptere at det var krig der nede», forteller Dybwad.

Endringen til et fredsopprettende oppdrag ga dem en formell anledning til å kreve reforhandling av avtalevilkårene. Forsvaret gikk til slutt med på å utbetale en ekstraordinær ulempegodtgjørelse på 1200 kroner i måneden. Det var ikke i nærheten av hva soldatene mente var rimelig, slik utviklingen var i Somalia. Og den ble bare verre.

3. oktober 1993 startet det som i dag kalles «slaget om Mogadishu». I et forsøk på å pågripe to av krigsherren Aidids nærmeste kommandanter slo en amerikansk spesialstyrke til mot et bygg i Mogadishu sentrum. Det som skulle være et kjapt kommandoraid på under en time, utviklet seg raskt til et mareritt av skjebnesvangre proporsjoner.

Før soloppgang neste morgen var to amerikanske Black Hawk-helikoptre skutt ned og 18 amerikanske soldater drept. 73 av soldatene var skadd og en av pilotene tatt til fange. Også en pakistansk og en malaysisk FN-soldat var blitt drept, og ni skadd i redningsforsøkene som fulgte. Det er fremdeles høyst uklart hvor mange militante og sivile somaliere som ble rammet. Tallene varierer fra 200 til 500 drepte og nærmere 1000 skadde. Kampene UNOSOM-styrken ble involvert i på bakken i Somalia, overgikk alt hva FN hadde vært med på siden Koreakrigen. Bildene som rullet på TV-skjermene, viste likene av lemlestede amerikanske soldater bli slept gjennom gatene av rasende demonstranter.

Soldatene i stabskompaniet ba igjen om å få utbetalt et bedre risikotillegg. Forsvarsledelsen sto fast på at det ikke var krig, og at betalingen var god nok. Til slutt sa 117 av kompaniets 126 soldater opp sine kontrakter i protest. Masseoppsigelsen ble kringkastet per telefaks til landets største nyhetsredaksjoner, med tittelen «Det norske stabskompani i Somalia reiser hjem».

Oppsigelsen var mindre dramatisk for forsvarsledelsen enn den var for soldatene. Den planlagte rotasjonen til ny kontingent var bare 20 dager unna. Nye soldater var allerede i gang med trening for oppdraget i Norge. Et problem var at 60 av soldatene i Somalia var tiltenkt en ny periode, og skulle utgjøre ryggraden i det hardt prøvede kompaniet. Uten disse rekap-erne ville Forsvaret bli tvunget til å sende en helt fersk og uerfaren kontingent på bare 80 mann til krigsherjede Mogadishu. De 80 måtte fylle alle de 140 stillingene i UNOSOM-hovedkvarteret frem til erstatningsmannskaper kom på plass.

Det var nettopp det forsvarsledelsen gjorde. Å møte lønnskravet til soldatene var uaktuelt. Den høye arbeidsledigheten i Norge gjorde det enkelt å finne nye frivillige.30 «Etter min mening har de allerede fått et akseptabelt lønnstilbud. De reiste tross alt frivillig til Somalia. Forsvarsdepartementet beordret dem ikke dit», konstaterte daværende forsvarsminister Jørgen Kosmo i et intervju med VG.31

Saken ble likevel pinlig for forsvarsledelsen. Det endte med at alle unntatt ni soldater fra Norges første fredsopprettende kapittel VII-misjon reiste hjem i protest. Inkludert 51 som egentlig skulle ha fortsatt en periode til.

I dag beklager Jørgen Kosmo behandlingen FN-soldatene fikk den gangen. Ikke bare de i Somalia, men alle som ble sendt ut på farlige oppdrag på vegne av Norge. Han forklarer at ledelsen i Forsvarsdepartementet i for stor grad var opptatt av hjemlige forhold. «Det var et åpenbart misforhold når det gjaldt lønns- og forsikringsavtaler mellom hva vi hadde vært vant til i Libanon, og det som var den konkrete situasjonen med en fredsopprettende operasjon som Somalia», sier han. Kosmo mener forklaringen lå i at Forsvarets organisasjon den gangen hovedsakelig besto av folk som aldri hadde vært ute selv, eller gjort annet enn å organisere og administrere mobiliseringsforsvaret. Kløften mellom deres hverdag og virkeligheten på bakken i Somalia ble for stor. Da han overtok som forsvarsminister i mars 1993, så han ikke disse problemene.

Først da han gjestet den norske FN-bataljonen i Libanon, forsto han at noe måtte gjøres. Han ble sjokkert over det dårlige utstyret soldatene hadde, og hvor dårlig tjenesten var organisert. «De manglet grunnleggende utrustning som skuddsikre vester, og det fantes ikke noe støtteapparat som tok vare på dem når de kom hjem. Her hadde vi tydeligvis levd på en visjon om at man bare i kraft av å være FN ville sørge for at stridende parter respekterte dem. Men all erfaring tydet på at en fredsbevarende styrke havner i ildlinjen. Vi hadde jo døde og sårede i den norske leiren. Det ble raskt klart for meg at vi måtte profesjonalisere både hjemme- og uteorganisasjonen hvis vi skulle fortsette å påta oss slike oppdrag», sier Kosmo i dag. Det var først etter besøket i Libanon at han fikk øynene opp for hva som virkelig pågikk i Somalia.

«Vi hadde ikke fokus nok på hvor alvorlig situasjonen var. Selvfølgelig skulle vi erkjent at det var krig i Somalia. Det var jo krig», sier han.32

For Kosmo var det et sjokkartet møte med virkeligheten. Etter først å ha avfeid problemene fra sitt kontor i Forsvarsdepartementet fikk han selv se de gjennomborede teltene i Mogadishu, og soldatene som bodde i dem. Det ble kjøpt inn splintsikre stålcontainere for å gi dem tryggere innkvartering, og tre pansrede kjøretøy fra den tyske FN-styrken i Somalia, slik at vakt- og eskortetroppen fikk bedre sikring for sine mange farlige kjøreoppdrag i byen.

Oppvåkningen kom likevel sent. Etter det voldsomme slaget om Mogadishu roet situasjonen seg gradvis. Krigsherren Aidid var redd for å bli likvidert i et amerikansk hevnangrep og holdt en lavere profil. Samtidig hadde de amerikanske tapene ført til at president Bill Clinton varslet uttrekning av USAs styrker innen mars 1994. Det betød i praksis slutten på hele UNOSOM. Verdenssamfunnet hadde gitt opp til tross for at det pågikk forhandlinger mellom partene.

Da USAs beslutning om å trekke seg ut ble kjent, var Kosmo en pådriver for å hente hjem stabskompaniet med en gang. Det fikk Utenriksdepartementet til å protestere. De mente Forsvaret måtte vente slik at det skjedde sammen med amerikanerne. Diskusjonen mellom departementene var heftig og varte fra senhøsten 1993 til januar 1994.

Utenriksdepartementet vant til slutt.

I mai 1994 lå de siste 14 norske FN-soldatene i Somalia under åpen himmel blant containere og utstyr på havna i Mogadishu. USA og de fleste andre hadde for lengst pakket sakene og reist hjem. Det lille laget med norske soldater var igjen og skulle sørge for at den siste resten av utstyret kom seg trygt om bord i et sivilt frakteskip med kurs mot Norge. Skipet var forsinket. Rundt dem knatret automatgeværilden mellom stridende somaliske klaner som kjempet om den strategisk viktige havna. Inntil videre lot de soldatene være i fred. «Jeg satt der med radioapparatet og forsøkte å kalle opp båten vi ventet på. Jeg mener den var dansk. Vi hadde ikke fått noe eget kallesignal, så vi måtte bare lage oss ett», forteller en av disse aller siste UNOSOM-soldatene.33 De satt nedhuket mellom containerne og speidet etter båten mens kampene rundt dem kom stadig nærmere.

«This is the Norwegian Army. Can you hear us?»

2
Papirtigeren

HØSTEN 1994 FIKK oberstløytnant Arne Druglimo jobben med å opprette det som i dag er Norges mest berømte militærstyrke. Telemark bataljon hørtes så flott ut. En hurtig reaksjonsstyrke, velutstyrt, topp trent og klar til kamp for FN og NATO. Den skulle kunne alt den tradisjonelle FN-soldaten ikke var i stand til: utføre fredsopprettende oppdrag i første linje, hvor som helst i verden på sju dagers varsel. På papiret var det 900 topp utrustede «elitesoldater» klare til strid. Det var et eventyr.

Utenrikspolitisk struttet landet av selvtillit. Fredsnasjonen Norge hadde i hemmelighet meglet frem Oslo-avtalen mellom Israel og PLO i 1993, til stor internasjonal anerkjennelse. Suksessen ble fulgt opp av «tidenes vinterleker» under OL på Lillehammer og et selvsikkert nei til EU. Det er typisk norsk å være god, sa statsminister Gro Harlem Brundtland. Hele verden så til Norge og Oslo da Nobels fredspris ble tildelt Yitzhak Rabin, Shimon Peres og Yasir Arafat. Like før jul i 1994 kunne det se ut som om Norge hadde funnet løsningen på selveste Midtøsten-konflikten etter nesten 50 år med krig. Allerede var nordmenn i gang med neste fredsprosjekt. I Europa raste borgerkrigen i Bosnia for full styrke, og Brundtland-regjeringens erfarne utenriksminister, Thorvald Stoltenberg, var utnevnt som FNs fredsmegler på Balkan.

Norges militære engasjement i FN var i denne perioden på et toppnivå, med over 2000 soldater i tjeneste fordelt på Libanon, Bosnia-Hercegovina, Makedonia og Somalia. Alle hadde blå hjelm, et norsk flagg på skulderen og et FN-mandat i ryggen. Merket «Norway», som bare soldater i utenlandstjenesten fikk, ble båret med stolthet.

Mye var også i endring. Det klare skillet Forsvaret hadde opprettholdt mellom det generalene anså som kjerneoppgavene i Norge, og den mer ad hoc-baserte utenlandstjenesten, begynte å forsvinne. Murens fall og Sovjetunionens oppløsning ga helt nye utfordringer for NATO. En av utfordringene var å holde alliansen relevant nå som den største trusselen var borte. Da de østeuropeiske sovjetstatene rev seg løs en etter en, sto Norge plutselig som det eneste NATO-landet med Den røde armé på den andre siden av grensen. Det var ingen gunstig situasjon; mange fryktet at bortfallet av den umiddelbare trusselen midt i Europa skulle gjøre Norges situasjon, og NATO som nasjonens forsikringspolise, mindre interessant for våre allierte.

Samtidig hadde Iraks diktator Saddam Hussein klart å få alles øyne vendt mot alliansens stikk motsatte flanke. Bare to dager etter at Irak invaderte Kuwait, i august 1990, var historiens første NATO-operasjon, «Operation Anchor Guard», på vingene. Med alliansens AWACS overvåkingsfly skulle medlemslandet Tyrkia få et tidlig varsel hvis Irak forsøkte seg på et angrep under opptakten til den første Golfkrigen.

2. januar 1991, to uker før den USA-ledete koalisjonen iverksatte «Operasjon Ørkenstorm» for å kaste Saddam Hussein ut av Kuwait, ble «Anchor Guard» oppgradert til «Ace Guard». Det innebar at NATO sendte alliansens hurtige reaksjonsluftstyrke, bestående av 42 kampfly og avanserte luftvernbatterier, til utplassering i Tyrkia. Det var et scenario ingen av generalene i NATO hadde skissert før, og for Norges del ble verden snudd på hodet. Alle forsøk på å trekke NATOs oppmerksomhet bort fra nordområdene var dårlig nytt for Norge. Landet måtte forberede seg på å spille en mer aktiv rolle skulle de få gehør for egne bekymringer.

I NATOs nye strategiske konsept fra 1991 ble det opprettet hurtige reaksjonsstyrker, såkalte IRF-styrker, som også Norge var forventet å bidra til. Kvalitetskravene var høyere enn hva Forsvaret var vant med i utenlandstjenesten. Det var også uvant fordi den norske sikkerhetspolitikken frem til da hadde handlet om å motta hjelp, ikke sende hjelp. I et norsk perspektiv hadde formålet med reaksjonsstyrker vært å støtte Norge i en tenkt invasjon fra øst. De skulle uansett bare brukes når medlemmenes sikkerhet var truet. Dette ble det fort en endring på. I juni 1992 var alle NATOs forsvarsministre samlet til toppmøte i Oslo. De lette etter nye oppgaver for å holde alliansen relevant. Der ble de enige om at NATO også skulle kunne gå inn og støtte fredsoperasjoner i regi av den europeiske sikkerhetssammenslutningen KSSE. Denne ble senere til det vi kjenner som Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa (OSSE).

Noen måneder senere, under NATO-toppmøtet i Roma, bestemte alliansens ledere seg for at slik militær støtte også kunne gis til FN-oppdrag. Med dette åpnet NATO for bruk av militære styrker hvor som helst i verden, og uavhengig av medlemslandenes egen sikkerhetssituasjon. For Norge var det å avgi regulære hærstyrker til NATO utenfor Norge nytt og ukjent. I praksis var det ikke et spesielt stort problem for Luftforsvaret og Sjøforsvaret. Mens Forsvarets kampfly og helikoptre allerede var å regne som stående styrker, hadde Sjøforsvaret lange tradisjoner for å bidra i NATOs stående flåtestyrker. Ifølge planene som etter hvert tok form, var det meningen at Sjøforsvarets bidrag til NATOs IRF-styrke var en fregatt og to minesveipere, mens Luftforsvaret skulle kunne stille med en F-16-skvadron. Hæren hadde derimot lite å tilby.

Forsvarets største våpengren hadde ingen stående avdelinger av denne typen som kunne frigjøres til innsats utenfor Norge. De så på styrkeproduksjon til invasjonsforsvaret som sin hovedoppgave, og utenlandsoppdragene som noe helt på siden av kjernevirksomheten. Verken soldater eller befal kunne beordres til tjeneste utenfor landets grenser. Den dugnadsbaserte FN-modellen med frivillige sivilister var noe helt annet enn kampstyrkene NATO etterspurte.

NATO hadde i alle år først og fremst vært alliansen som skulle styrke forsvaret av Norge, ikke motsatt. Den uvante vrien i det nye strategiske konseptet skulle vise seg vanskelig for Norge å leve opp til.

Mens drøftingene pågikk i NATO, ble problemstillingen på norsk side først relatert til FN-oppdragene. I arbeidet med stortingsmeldingen «Beredskap for fred» i 1992 handlet diskusjonen om fredsopprettende bidrag knyttet til FN. Der konkluderte regjeringen med at norske soldater først og fremst var tilpasset forsvaret av Norge, og at man helst skulle unngå å bidra med annet enn såkalte støttefunksjoner i tvangsoperasjoner utenfor landet – slik Norge gjorde ved å sende stabskompaniet til UNOSOM i Somalia. En slik begrensning ville ikke være akseptabelt i alliansesammenheng. Der var det forventet å stille med utrykningsklare kampenheter.

For å møte det nye kravet fra NATO måtte en ny utredning til. Den la regjeringen frem i mai 1993. En av Norges mest radikale og offensive forsvarsreformer ble bakt inn i stortingsproposisjonen «Om visse organisasjonsendringer mv i Forsvaret».34 Som det åttende av tretten punkter, som omhandlet alt fra førtidspensjonering av sivilt ansatte til flytting av Luftforsvarets rekruttskole fra Gardermoen til Værnes, lå «Etablering av en norsk infanteribataljon i NATOs utrykningsstyrke». Dette var selve unnfangelsen av landets mest berømte kampstyrke, Telemark bataljon. Den skulle få en trang fødsel.

Ambisjonene var høyere enn noe Forsvaret hadde levert før. Den nye norske NATO-bataljonen skulle telle 900 soldater og befal, og kunne forflyttes til et aktuelt kriseområde på bare en ukes varsel. Et mindre forparti skulle kunne reise innen tre dager. Bataljonen skulle til enhver tid være operativ og fullt oppsatt med materiell og personell. «Treningsnivået må være slik at avdelingen til enhver tid kan settes inn i aktuelle oppdrag, om nødvendig også delta i stridshandlinger», sto det i stortingsproposisjonen. Det innebar at mannskapene skulle trene sammen som en fullblods infanteribataljon gjennom hele førstegangstjenesten før de kunne sendes ut. Dette var noe helt annet og langt mer operativt enn den eksisterende FN-modellen.

Noe var også likt. Alt personell i den nye kampbataljonen skulle være frivillige. Også offiserene. Det var ingen politisk vilje til å ha profesjonelle soldater. Derfor var Forsvaret avhengig av at de ferdig utdannede soldatene var villige til å stå på beredskapskontrakt etter førstegangstjenesten. Planen var at innkalte soldater skulle skrive under på kontrakten etter tre måneder i bataljonen. Da forpliktet de seg til å fullføre de neste ni månedene i avdelingen og stå på beredskap i ett år etter endt tjeneste. Altså etter at de hadde forlatt Forsvaret og begynt sitt sivile liv. For å sikre nok folk skulle det være fire rekruttinnkallinger i året, slik at to tredjedeler av bataljonen til enhver tid var godt nok trent og klare til å sendes ut. Den siste fjerdedelen skulle hentes blant dem som hadde dimittert, og sto på beredskapskontrakt. Sivile på kontrakt var derfor helt avgjørende for å ha kvalifiserte mannskaper om noe skulle skje.

Stortinget godkjente planene 18. juni 1993. Telemark bataljon skulle etableres på Heistadmoen utenfor Kongsberg i januar 1995 og være klar til kamp i august samme år. I mellomtiden var det Sjøforsvaret og Luftforsvaret som leverte Norges bidrag til NATOs første oppdrag på vegne av FN.

Fredsstyrkene i Bosnia-Hercegovina sto som maktesløse vitner til grusomhetene som utspilte seg. Både mandat, oppdrag og utrustning viste seg utilstrekkelig mot de moderne og tungt mekaniserte styrkene som kjempet mot hverandre i borgerkrigen. FN ble regelrett herset med, og NATO ble stadig trukket nærmere en konfrontasjon gjennom et økt transatlantisk behov for å stanse blodsutgytelsene i hjertet av Europa. Selv om det lå utenfor alliansens område, lå det innenfor NATOs såkalte nye strategiske konsept.

Det norske Sjøforsvaret var allerede involvert. Først med fregatten KNM «Bergen» i den FN-sanksjonerte NATO-operasjonen «Maritime Monitor». Dette var NATOs første bidrag til konflikten på Balkan, der NATOs stående flåtestyrke påtok seg oppgaven å overvåke kysten utenfor Montenegro og rapportere eventuelle brudd på FNs embargo mot de krigførende partene. I november 1992 ble mandatet utvidet og oppdraget skarpere. Under navnet «Sharp Guard» skulle flåten også aktivt hindre slike brudd. De norske fregattene KNM «Trondheim» og KNM «Narvik» deltok.

Også Luftforsvaret var med på NATOs første operasjoner på Balkan. I «Operation Sky Monitor» fikk NATO FN-mandat til å overvåke, men ikke håndheve, en flyforbudssone over Bosnia-Hercegovina. Luftforsvaret leverte mannskaper til NATOs AWACS-overvåkingsfly. De ble vitner til tallrike brudd på flyforbudet. De krigførende partene på alle sider brukte helikoptre og kampfly til å spre død på bakken, noe som fikk FN til å utvide mandatet. 1. april 1993 byttet operasjonen navn til «Deny Flight», der også kampfly ble satt inn for å kunne håndheve flyforbudet.

24. februar 1994 spilte mannskapene om bord i et av AWACS-flyene den innledende rollen i NATOs aller første kampoppdrag. Radarbildene viste seks bosnisk-serbiske kampfly bryte flyforbudssonen og bombe mål i den sentralbosniske byen Novi Travnik. Fire amerikanske F-16-fly ble sendt for å avskjære flyene sør for Banja Luka. I kampen som fulgte, ble fire av de bosnisk-serbiske jagerflyene skutt ned. Et femte krasjet under flukt i lav høyde, mens det siste slapp unna i den historiske kampen. Det var første gang i alliansens 45 år lange eksistens at våpenmakt var brukt for å nedkjempe en motstander.

I Forsvaret vokste krisen seg stadig større. Verken Forsvarskommisjonen av 1990 eller Forsvarsstudien 1991 hadde ført til noen reell kursendring. I langtidsplanene som fulgte, handlet reformene først og fremst om å omstille for å bevare den brede verneplikten og hovedelementene i invasjonsforsvaret. Samtidig manglet forsvarsledelsen oversikt og kontroll over sin egen virksomhet og sine egne utgifter. Følgelig bommet de grovt med kostnadsoverslag og innsparingsberegninger. Materiell- og lønnskostnader økte langt mer enn beregnet, mens innstramminger i statsbudsjettet førte til at forsvarsbudsjettene ble stadig mindre enn planene forutsatte.35

I juni 1994 la Forsvarsdepartementet frem en ny stortingsmelding om bruk av norske styrker i utlandet. I denne slo de sammen drøftingene som hadde vært om FN-bidragene og fredsopprettende operasjoner, og føringene som hadde kommet gjennom NATOs nye strategiske konsept og de nye utrykningsstyrkene Norge var forpliktet til.

Det ble fremhevet hvor viktig det var å balansere virksomheten i utlandet opp mot de store utfordringene Forsvaret hadde med å opprettholde et tilfredsstillende forsvar hjemme. Engasjementet i FN og NATO ble fremdeles sett på som en nødvendig forpliktelse mer enn et verktøy for fred og utenrikspolitikk. Det var fortsatt liten vilje til å fylle annet enn støttefunksjoner i eventuelle fredsopprettende oppdrag. Til nød kunne de nye beredskapsstyrkene brukes til slike stridsoppdrag, men bare i begrenset grad.

Det var også illevarslende formuleringer knyttet til den planlagte prestisjeavdelingen Telemark bataljon. «Bataljonen vil, så langt det er mulig, settes opp med eksisterende materiell. Dette betyr at det vil bli omfordelt materiell til styrken fra andre avdelinger som nedlegges som følge av omstilling og overgang til ny struktur i Forsvaret. Dette gjelder blant annet et antall beltevogner. Det vil imidlertid være behov for betydelige nyinvesteringer. Dette gjelder i første rekke anskaffelse av 18 hjulgående pansrede personellkjøretøy (PPK) til nøkkelkompaniet», sto det i meldingen.36

Én ting var at den nye operative kampavdelingen skulle være avhengig av å arve utstyr fra nedlagte avdelinger. En annen var formuleringen om «nøkkelkompaniet», som ut fra stortingsmeldingen var de eneste som ble prioritert med nye pansrede personellkjøretøy. At de bare skulle bygge pansret kapasitet for ett av kompaniene, bar bud om at ambisjonsnivået for den nye reaksjonsstyrken allerede var betraktelig redusert. Og det bare ett år etter at den ble vedtatt opprettet. Disse formuleringene i stortingsmeldingen gikk upåaktet hen i den påfølgende politiske behandlingen.37

Derimot var det et annet punkt som fikk stor oppmerksomhet, og som førte til heftig debatt. Tjenesten i utlandet skulle fremdeles baseres på frivillighet, men nå ville regjeringen likevel fremme et lovforslag som åpnet for at befal i ytterste konsekvens kunne beordres til internasjonale operasjoner hvis det ikke fantes nok frivillige. Det fikk arbeidstakerorganisasjonene til å se rødt. De mente at en slik beordringsplikt ville øke belastningen for et allerede hardt presset og omstillingsutsatt befalskorps. Ikke minst ville det skape ytterligere utrygghet for deres familier.

I Stortinget var motsetningene store. Motstanderne, med Sosialistisk Venstreparti, Kristelig folkeparti og Senterpartiet i spissen, argumenterte med at rekrutteringen til befalsyrket kunne synke om man innførte en slik lov. Det ville også føre til umotiverte mannskaper i fredsoperasjoner. De pekte på de etiske problemene de mente var forbundet med å sende styrker til situasjoner hvor det kunne bli aktuelt å ta liv, og der befalet selv utsatte seg for livsfare. «At fedrelandet og den forsvarsallianse vi står i, skal forsvares, vil det være allmenn enighet om, og befalet har gjort sitt yrkesvalg ut fra denne forutsetning. Fredsbevarende og fredsopprettende aksjoner i FN-regi har et annet siktemål. Mindretallet vil se det som uheldig med en beordringslov som stiller politiske tilleggskrav til framtidig befal, ut over det å forsvare fedrelandet og den allianse som trygger dette», mente motstanderne.38

Også internt i det regjerende Arbeiderpartiet var temaet omstridt. I forsvarskomiteen brøt Marie Brenden med sine partifeller. «Hovedoppgaven for vårt militære forsvar er å beskytte vår frihet og vårt territorium. Vårt medlemskap i NATO har samme hensikt», sa hun. Brenden gjorde det klart at selv om det var et økende behov for fredsoppdrag i FN- og NATO-regi, lå dette klart utenfor Forsvarets hovedoppgaver. Derfor skulle man heller ikke kunne tvinge noen til å delta.

Holdningen gjenspeilet den generelle og tradisjonelle oppfatningen om at de militære fredsoperasjonene var noe ad-hoc, helt på siden, og en tidvis belastende distraksjon fra hva Forsvaret egentlig skulle drive med.

I forsvarskomiteen viste medlemmene i Høyre og Fremskrittspartiet til at offiserer i de aller fleste vestlige land måtte godta beordring til tjeneste utenlands. De valgte derfor å støtte regjeringens forslag. Denne nye tilnærmingen var også pragmatisk. «Dersom det ikke åpnes for mulighet til i enkelte situasjoner å kunne beordre yrkesbefal, vil det kunne oppstå problemer med å stille komplette styrker til riktig tid. Dette vil etter flertallets mening få konsekvenser for løsningen av de enkelte oppdrag», skrev forsvarskomiteen i sin innstilling. Den var anført av Høyre, Fremskrittspartiet og det regjerende Arbeiderpartiet, minus Marie Brenden. De var redde for personellets sikkerhet hvis de ikke hadde muligheten til å beordre folk til ubesatte nøkkelstillinger. De ønsket ikke å havne i en situasjon der Forsvaret måtte sende ut avdelinger uten nok kvalifisert befal til å lede dem.

Den såkalte «Fredstjenesteloven» ble vedtatt av Stortinget først halvannet år senere, i februar 1996.39 Lovens paragraf 4 fastslo at dersom tilfredsstillende deltagelse ellers ikke kan oppnås, kan Kongen beordre yrkesbefal til å gjøre tjeneste i en internasjonal fredsoperasjon, selv om kontrakt om dette ikke er inngått. Det ga forsvarsministeren beordringsmakt. Loven ble først innført 1. januar 1999 og fikk ikke tilbakevirkende kraft for befal som allerede hadde fast jobb i Forsvaret. Bare de helt nye og uerfarne som fikk jobb, kunne nå beordres ut. Det skulle vise seg å bli et problem.

Høsten 1994 begynte Forsvaret å kalle inn vernepliktige mannskaper for å forme Telemark bataljon. Mens selve stridsenhetene var lokalisert på Heistadmoen utenfor Kongsberg, var store deler av det nasjonale støtteelementet plassert på Sessvollmoen i Ullensaker, om lag 150 kilometer unna. Det som etter planen skulle være den mest operative og samtrente infanteribataljonen i Norge, fungerte derfor ikke samlet før i mars 1995, under NATO-øvelsen «Strong Resolve».

Bataljonen var heller ikke fulltallig. Forsvaret slet med rekrutteringen til sin nye prestisjeavdeling. Den frivillige modellen, der soldatene kunne velge om de ville underskrive kontrakt, viste seg å ikke være optimal. Det var rett og slett for få som skrev under. En tidlig studie utført av Institutt for forsvarsstudier (IFS) viste at vilkårene ikke ble oppfattet som gode nok til å tiltrekke seg frivillige.40 Selv lenge etter at bataljonen var etablert, var det uklarheter i kontraktene knyttet til blant annet forsikringsordninger og støtteapparat. Forhandlingene mellom befalsorganisasjonene og Forsvarsdepartementet trakk ut. Derfor slet de også med å rekruttere nok befal. Studien fra IFS viste at mange befal heller foretrakk å verve seg til FN-tjeneste på vanlig måte, der vilkårene ble oppfattet som bedre klarlagt enn for Telemark bataljon.

Det at tjeneste i bataljonen skulle være frivillig, og bestå av vernepliktige og ikke vervede, ble en stor utfordring. Meningen var at soldatene selv skulle søke seg til Telemark bataljon etter å ha fullført rekruttperioden ved andre avdelinger i Hæren. Det fungerte dårlig. I slutten av mai 1995, et halvt år etter at bataljonen etter planen skulle vært fulltallig, manglet den fortsatt 300 soldater. En tredjedel av styrken fantes ikke, og bare tre av bataljonens fem kompanier var realisert. Derfor var den heller ikke kampklar, nærmere en måned etter planen.

Forsvarsminister Jørgen Kosmo hadde allerede i januar varslet NATO at bataljonen ville bli forsinket. Ny dato for å være kampklar var skjøvet til 1. januar 1996. Også dette mente bataljonssjefen var ambisiøst under de rådende forhold. «Jeg er usikker på om dette holder til å være klar 1. januar, men jeg håper det. Det er pinlig for Norge dersom vi ikke klarer å stille med nok mannskaper», sa bataljonssjef Arne Druglimo til Aftenposten ved utgangen av mai.41 Han skulle få rett. Det ble pinlig.

Tross ekstrainnkallinger av mannskaper og lokketilbud til alle vernepliktige – også i Sjøforsvaret og Luftforsvaret – var bare 650 av de 900 stillingene fylt ved utgangen av juni. Selve grunnpilaren for bemanningskonseptet – beredskapskontrakten soldatene skulle skrive under på – var ennå ikke på plass.42 Da den endelig kom, var det første soldatkullet i Telemark bataljon i ferd med å dimittere. Derfor var det ekstra viktig at de skrev under og sa seg villig til å stå på beredskap. Det skjedde ikke.

Bare 184 soldater og 158 befal signerte kontrakt i løpet av høsten 1995. De manglet derfor over 500 underskrifter for å ha styrken klar. Det var et prestisjenederlag for Forsvaret. I oktober måtte regjeringen sende ny melding til NATO. Telemark bataljon ville ikke være klar til alliansens beredskapsstyrke før tidligst 1. mai 1996.43 Bataljonsledelsen tok alle knep i bruk for å få soldatenes underskrift på kontraktene. De som nektet, fikk beskjed om at de ville bli sendt til infanterienheter i indre Troms eller «enda verre» hvis de ikke godtok vilkårene. «Vit at selvmord uansett er en dårlig løsning», var oppmuntringen en gruppe kontraktnektere fikk i avskjedshilsen da de ble overført til Porsangermoen utenfor Lakselv i Finnmark.44 Druglimo sier bataljonsledelsen først og fremst vektla motivasjon og belønning for å få mannskapene til å bli. Å bygge avdelingskultur ble helt avgjørende. «Vi prøvde det vi kunne for å oppfylle noen rammer som var nesten helt umulige å oppfylle», forteller han.45

Det var ikke mangel på alternative tilbud for frivillige med utferdstrang. Utenlandstjenesten var på et historisk høyt nivå. Hele FN-reserven på 2022 hoder var engasjert i UNTSO i Midtøsten, UNIFIL i Libanon, MFO i Egypt, UNPF på Balkan, UNPROFOR i Bosnia-Hercegovina, UNPREDEP i Makedonia, ONCRO i Kroatia, UNAVEM i Angola, og OSSE-oppdraget «Mission to Georgia» i Georgia. I tillegg til Sjøforsvarets og Luftforsvarets reaksjonsstyrkebidrag til henholdsvis «Sharp Guard» og «Deny Flight» på Balkan. For Telemark bataljons del bød dette på stor konkurranse når kontrakter skulle underskrives. For soldater og befal som virkelig ville ut, var etterspørselen stor. Det var derimot ingen garanti for at Telemark bataljon ville rykke noe sted i løpet av kontraktsperioden. Samtidig var det å binde seg til tolv måneders beredskap etter førstegangstjenesten en risiko for unge mennesker som skulle begynne på studier eller i jobb. Druglimo opplevde ikke at Forsvarets egen ledelse strakte seg særlig langt for å bistå. «Vi syntes vi fikk litt liten hjelp. Det var mange ting vi slet fælt med. Hadde vi fått litt mer hjelp, hadde ting vært annerledes», forteller han. Det tok lang tid før avdelingen fikk materiellet de ble lovet. Personlig utrustning som våpen, splintvester og skuddsikre vester tok tid å få på plass. Purringer og henvendelser til forsvarsledelsen ble ofte avvist eller aldri besvart. Bataljonssjefen husker hvordan de måtte innkvartere en gruppe befal på hotell i Kongsberg sentrum fordi det ikke fantes nok forlegningsplasser i leiren. De ba om å få bygge en enkel brakkerigg til en brøkdel av prisen, men fikk blankt nei av forsvarsledelsen. Da forsvarsminister Jørgen Kosmo kom på besøk sammen med generalinspektøren for Hæren, generalmajor Sven Sved, benyttet Druglimo anledningen. «Da nevnte jeg den store pengebruken på hotell og spurte Kosmo om det var så lurt. Kosmo lente seg mot Sved og sa: ‘Nei det er vel ikke så lurt?’», forteller han. Så ble det brakkerigg på Heistadmoen likevel.46

Det som pågikk på Heistadmoen våren og sommeren 1995, var enda et eksempel på spriket mellom politiske ambisjoner og fagmilitære realiteter i forsvarssektoren. Mens Telemark bataljon var noe både statsråder og statsministre skrev inn i festtaler de neste årene, var det en avdeling mange av generalene hadde lite til overs for. Den bidro lite til forsvaret av Norge, i en tid hvor hele forsvarsmodellen sto på spill. Og den skapte altfor mye støy. Derfor ble den heller ikke prioritert. «Det var noen av disse forsvarstoppene som visste nøyaktig hvor mange brev vi hadde sendt til Forsvarets overkommando og Hærstaben. Jeg kan i dag røpe at jeg ble kalt inn på teppet. Jeg fikk kjeft og ble fortalt at jeg hadde sendt 63 brev i løpet av noen måneder. Det var første gang det var snakk om å avsette meg», forteller Druglimo. Ledelsen likte dårlig maset om manglende materiell, manglende kontrakter og altfor dårlige forsikringsvilkår for mannskapene. «Jeg må innrømme at jeg var veldig opptatt av disse forsikringene. Det var viktig at vi ivaretok disse unge soldatenes interesse. Hvis de ble skadd og invalidisert i tjeneste for Norge, måtte vi kunne gi dem noe mer enn minstepensjon resten av livet.» Det var ikke et tilfeldig engasjement fra Druglimos side. 5. mars 1986 var han nestkommanderende i Infanteribataljon nr. 3 i Brigaden i Nord-Norge. Under NATO-øvelsen «Anchor Express» skulle bataljonen hans gjennomføre en flankeoperasjon gjennom Vassdalen, Bukkedalen og Rauddalen til Bonnes for å komme bak motstanderen og avskjære E6 i Salangsdalen. En ingeniørtropp ble sendt i forveien for å rydde en beltevogntrasé for bataljonen. I det som i dag huskes som Vassdalen-ulykken, ble hele troppen tatt av snøskred. 16 soldater omkom.

Druglimo opplevde at dette ble brukt mot ham da han nesten ti år senere, som første sjef for Telemark bataljon, luftet bekymringer for mannskapenes utstyr, sikkerhet og vilkår. «Noen mente jo da at jeg aldri ble ferdig med faren for snøskred.» Ledelsen på Heistadmoen var åpent bekymret over måten forsvarsledelsen og Forsvarsdepartementet presset på for å gjøre uerfarne 19-åringer i førstegangstjenesten klar for krigsoppdrag i utlandet. De hadde helst sett for seg en annen modell. Debatten som for alvor blusset opp med opprettelsen av Telemark bataljon, dreide seg om behovet for profesjonelle soldater i utenlandstjenesten.

Regimentssjefen i Telemark regiment, oberst Sigurd Friis, gikk tidlig ut med sin bekymring for at vernepliktige 19–20-åringer ikke var modne nok til å bli sendt til fjerne land på krigslignende oppdrag. Han mente soldatene i Telemark bataljon ideelt sett burde være minst 22 år gamle, med en kjerne på mellom 24 og 25 år. Disse hadde bedre mental balanse og mer livserfaring enn 19–20-åringer. «De har også i større grad gitt slipp på romantiske forestillinger om soldatlivet», sa Friis.47

Dette hadde han tatt opp med Forsvarsdepartementet, uten å få svar.

Også bataljonssjef Arne Druglimo var bekymret over den unge og uerfarne mannskapsmassen. Spesielt da det sensommeren 1995 ble snakk om å sende dem til borgerkrigen i Bosnia for å evakuere FN-personell. «Mine soldater er ikke godt nok psykisk trent til å gå inn en operasjon i Bosnia i nærmeste fremtid», fastslo han.48 Druglimo la ikke skjul på at han helst skulle sett at hele bataljonen hadde bestått av vervede yrkessoldater. Erfaringene etter et år med etablering hadde styrket denne troen. Men dette var noe verken forsvarssjefen, forsvarsministeren eller politikerne på Stortinget ville høre. Den dramatiske situasjonen i Bosnia gjorde det stadig mer aktuelt å sende utrykningsstyrken dit.

I desember 1995 sa Druglimo i et intervju med TV 2 at de måtte opprette en profesjonell avdeling dersom Norge skulle bidra med elitesoldater til NATOs utrykningsstyrke. Han mente avdelingen måtte bestå av profesjonelle soldater som forsto premissene for en slik styrke.49 Utspillet skapte rabalder. Nestlederen i Forsvarskomiteen på Stortinget, Arbeiderpartiets Odd Eriksen, krevde at bataljonssjefen ble avsatt. Forsvarsminister Jørgen Kosmo gikk ikke så langt, men krevde en god forklaring. Forsvarssjef Arne Solli mente utspillet var «uheldig».50 «De var redde for at vi kanskje var i ferd med å ødelegge hele vernepliktmodellen», forteller daværende regimentssjef Sigurd Friis.51 Også han ble kalt inn på teppet til generalinspektøren for Hæren. «Vi skulle tie stille og la andre uttale seg. De mente vi grenset til å være illojale. Jeg mener vi sa ting nokså forsiktig, og at vi var varsomme med å komme med kritikk. Men jeg tror alle ble overrasket over hvor mye medieoppmerksomhet Telemark bataljon fikk, og hvor mye styr det ble», forteller Friis i dag.

14. desember 1995 signerte partene i Bosnia-krigen den såkalte Daytonavtalen. Den fire år lange borgerkrigen var over. NATO fikk ansvaret for å sikre freden og sørge for at partene overholdt de militære kravene i avtalen. Dermed overtok den dobbelt så store og NATO-ledete styrken «Implementation Force» – IFOR – for den FN-ledete UNPROFOR-styrken. For Norges del ble brorparten av styrken man hadde i UNPROFOR, videreført i IFOR. I praksis innebar det at mange av soldatene i UNPROFOR – inkludert de norske FN-styrkene – tok av sine nøytrale blå hjelmer, satte på seg de grønne og trakk ladegrep på sine AG3-geværer. Mange av soldatene opplevde en enorm lettelse over endelig å kunne sette makt bak ordene. Der FN-styrken hadde vært svak og uten autoritet, var NATO-styrken slagkraftig og helt overlegen de andre partene på bakken.

IFOR-styrken var NATOs første store fredsopprettende operasjon. Den hadde et langt sterkere mandat til å håndheve freden. Styrken besto av om lag 60 000 soldater fra 13 land, med tunge våpen som artilleri, stridsvogner, kampfly og helikoptre. Det norske bidraget var stort. Det var en logistikkbataljon i Modrica og et sanitetskompani med feltsykehus i Tuzla. I tillegg sendte Forsvaret et vaktlag til Doboj og stabspersonell til hovedkvarteret i Sarajevo. Det var nærmere 1400 norske soldater på plass. Alle rekruttert på den gamle måten gjennom FN-reserven. I tillegg var det fortsatt nærmere 600 soldater i FN-styrken UNIFIL i Libanon.

På Heistadmoen hadde de fremdeles store problemer med å finne nok vernepliktige fra førstegangstjenesten som var villige til å skrive kontrakt. Telemark bataljon fikk derfor ingen marsjordre, selv om behovet for kampstyrker var stort. I et siste forsøk på å fylle soldatrekkene bet forsvarsledelsen i det sure eplet og åpnet opp for å rekruttere veteraner. Nå kunne alle norske statsborgere under 35 år med avtjent verneplikt søke seg til tjeneste. Tidligere FN-erfaring var ønskelig.52 «Vi er ett år på etterskudd. Når vi ikke får fylt opp kvoten med vanlige vernepliktige, må vi ta andre midler i bruk», sa forsvarssjefens talsmann, kommandørkaptein Stig Morten Karlsen til Aftenposten.53 Det var en fallitterklæring etter å ha insistert på vernepliktmodellen siden vedtaket om å opprette bataljonen i juni 1993. I januar 1996 kunne Aftenposten melde at 220 av de 270 sist ankomne rekruttene til Telemark bataljon var veteraner med tidligere FN-erfaring. Bare 50 tilhørte gruppen vernepliktige som var inne til førstegangstjeneste. Kravene til hvem som kunne skrive kontrakt med kampstyrken, ble stadig senket. «Vi stiller bare to hovedkrav: At søkerne har en uplettet vandel, og at de har god fysikk og er i god psykisk balanse. I tillegg er det en fordel om de har vært ute i internasjonale oppdrag tidligere», sa Karlsen.

Det var ikke nok. Forsvaret klarte fortsatt ikke å fylle rekkene. I mai 1996 manglet det fremdeles 200 soldater på Heistadmoen. Det sto enda dårligere til med papirreserven på beredskapskontrakt. Alt for få hadde signert. Forsvaret var ikke i nærheten av å få bataljonen opp på nivået som krevdes for å melde den klar til NATOs sylskarpe IRF-styrke. Forsvarssjef Arne Solli måtte til slutt gi opp ambisjonen om IRF-status. Istedenfor ble den reduserte bataljonen meldt inn til den mindre prestisjefylte og mer reservepregete beredskapsstyrken «Allied Mobile Force» (AMF). Det var ikke lenger snakk om å bruke Telemark bataljon til «fredsopprettende oppdrag», men til «fredsstøtteoperasjoner».54 Dermed hadde forsvarsledelsen gått helt bort ifra Stortingets krav og forventninger til det som skulle være Norges viktigste bidrag til NATOs IRF-styrke. Dette gikk stille for seg. Verken politikerne eller folk flest oppfattet den store forskjellen mellom IRF og AMF, og at bataljonen ikke var i stand til å utføre de oppgavene den var ment for. Derfor var begeistringen stor i november 1996 da Stortingets utvidete utenrikskomité ga regjeringen grønt lys til å sende et kompani fra Telemark bataljon på sitt første internasjonale oppdrag. NATO trengte vakt og sikring til sitt hovedkvarter i Sarajevo. Norge tilbød seg å sende «Telemark kompani».

«Et kompani var jo alt vi kunne stille. Resten av bataljonen var ikke klar», forteller daværende regimentssjef Sigurd Friis. Det var noe det ikke ble snakket høyt om. På papiret var en milepæl nådd for prestisjebataljonen. Regimentssjefen mener mye kunne gått bedre og blitt gjort mye mer profesjonelt om forsvarsledelsen hadde gitt dem et halvt eller helt år til på å opprette bataljonen. «Vi ble kastet inn i situasjonen, hvor Telemark bataljon skulle raskes sammen i hui og hast. Det gikk ganske vilt for seg. Men vi kom oss til slutt til Bosnia med et kompani», sier han i dag.

Få, om noen, reagerte på at regjeringen brukte Forsvarets nye prestisjeavdeling og landets eneste hurtige reaksjonsstyrke til å stå leirvakt i Sarajevo. Det ble heller ikke reagert på at bataljonen ble splittet opp.

På samme tid var FN-kontoret i Onsrud leir i ferd med å sette opp en mekanisert infanteribataljon gjennom FN-reserven med over 500 vervede og veteraner. Denne skulle inngå i den nordisk-polske NORPOL-brigaden i Modrica i Bosnia. Det ville vært et typisk oppdrag for Telemark bataljon. Både den nye infanteribataljonen og Telemark kompani skulle inngå i Stabilisation Force – SFOR – som ble det nye styrkenavnet etter at IFORs mandat utløp like før nyttår 1996.

Både Sigurd Friis og Arne Druglimo innrømmer at vaktoppdraget i Sarajevo var noe helt annet enn hva Telemark bataljon var bygget for. Men på grunn av alle problemene de hadde hatt, var det viktig å komme ut på oppdrag og bevise at avdelingen hadde livets rett. Ikke minst var det viktig for å opprettholde moralen blant mannskapene som gikk og ventet på oppdrag. «På det tidspunktet var vi veldig oppsatt på å komme oss ut. Selv om det stort sett var snakk om vakthold, og selv om det bare ble med ett kompani», forteller Druglimo.

Tirsdag 7. januar 1997 kom de første 50 soldatene til Sarajevo. Mandagen uken etter kunne hele kompaniet på 137 mann og 3 kvinner melde seg operativt og klart for oppdrag. Hjemme var forsvarsledelsen svært opptatt av å fortelle hvor rolig det var i den bosniske hovedstaden. Fungerende pressetalsmann Trond Samuelsen ved Forsvarets overkommando sa at risikoen for at noe skulle skje i Sarajevo, var liten. «Situasjonen er under kontroll. Dette er ikke et farlig oppdrag. Soldatene er dessuten trent for farligere oppdrag enn dette», sa Samuelsen.55 Forsvarsledelsen sørget samtidig for å holde risikoen lav ved å gripe inn når det først skjedde noe. I februar 1997 eksploderte volden i den svært splittede og urolige byen Brčko nord i Bosnia. Bare de siste dagene var 29 hus som tilhørte tilbakevendte muslimer, blitt sprengt i luften. Situasjonen var så spent at øverstkommanderende for SFOR, den amerikanske generalen William W. Crouch, ba Telemark kompani rykke inn for å få kontroll. Den norske kompanisjefen, kaptein Bernt Plassen, oppfattet dette som en militær ordre i kommandolinjen. Situasjonen var akutt. Det var nettopp denne type oppdrag reaksjonsstyrken Telemark bataljon hadde planlagt og trent for de siste to årene. Både generalen og kompanisjefen mente Telemark kompani var kvalifisert for tyngre oppgaver enn leirvakt i Sarajevo. Derfor sa kaptein Plassen «Yes, sir» og klargjorde den norske prestisjestyrken for dens første skarpe operasjon.

Det skulle han ikke ha gjort. Hjemme i Norge var forskrekkelsen stor over at den norske kompaniledelsen hadde fulgt den militære kommandolinjen fra NATO-styrkens øverstkommanderende uten å klarere det med Stortinget først. Bare noen timer før Telemark kompani skulle rykke inn i Brcˇko, grep forsvarsminister Jørgen Kosmo inn og stanset det hele. «De foretok ikke de undersøkelser som de burde ha gjort i forhold til norske myndigheter», sa Kosmo til NRK Dagsrevyen.56 Han gjorde det samtidig klart at saken ikke ville få konsekvenser for kaptein Plassen eller andre i kompaniledelsen. Tvert om mente han Telemark bataljon gjorde en utmerket jobb.

Kosmos inngripen og regjeringens vedtak skapte forvirring både i Forsvaret og i NATO om hvor kommandolinjene lå. Det viste seg at både kompaniledelsen, SFOR-generalen og Forsvarets overkommando hadde handlet riktig, ut fra de fullmaktene som fulgte med da de avga Telemark kompani til NATO. Derimot var det regjeringen og Stortinget som ikke hadde forstått den formelle rekkevidden av å avgi «operativ kommando» til NATO. «Dette er hva man forholder seg til militært, og ikke tekst i stortingsproposisjoner», fastslo Forsvarets talsmann oberst Erik Ianke i et forsøk på å oppklare hva som hadde gått galt.57 Ydmykt la han skylden på Forsvarets overkommandos manglende evne til å oppdage at «det gitte kommandoforhold ikke harmonerte med Stortingets vedtak».

I Telemark-kompaniet var skuffelsen stor. Hensikten med Telemark bataljon hadde vært å gi Forsvaret en mer operativ kapasitet enn den fredsbevarende FN-soldaten. Da anledningen endelig bød seg, opplevde soldatene at regjeringen ikke stolte på dem.

Oppvasken førte til endringer. Regjeringen vedtok at kompaniet også kunne fungere som en hurtig utrykningsstyrke til disposisjon for NATOs øverstkommanderende i Bosnia. Altså hva general Crouch og kompaniledelsen i utgangspunktet ville. Prosessen med å klarere et slikt mer utvidet oppdrag tok imidlertid 14 dager og innebar behandling både i regjeringen og Stortingets utvidete utenrikskomité. Da hadde for lengst operasjonen i Brcˇko blitt overlatt til noen andre. Samtidig strammet regjeringen inn slik at alle oppdrag måtte godkjennes politisk før generalene i NATO kunne bruke dem til noe som helst.

Det var bemerkelsesverdig at Forsvarsdepartementet ikke hadde satt seg bedre inn i kommandoforhold og de militære terminologiene som ble brukt i NATO, før de sendte avdelinger til den historiske operasjonen på Balkan. Standardiseringen av kommandostruktur, planverk og vokabular var en av grunnpilarene i alliansen som medlemslandene hadde brukt nærmere 50 år på å utvikle. Begrensningene regjeringen la på Telemark-kompaniet, startet også en norsk tradisjon der nasjonale føringer begrenset alliansens muligheter til å løse problemene på bakken. Norge var ikke alene om å innføre slike begrensninger, men skulle senere bli beryktet for dem.