Fredrik Græsvik

FLUKTEN

Krig, revolusjon og en families reise fra Syria til Norge

© 2016 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Exil Design | Egil Haraldsen & Ellen Lindeberg

Sats og ebok: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsillustrasjon: Fredrik Græsvik

ISBN: 978-82-489-1909-4

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Forfatteren har mottatt støtte fra Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening og Stiftelsen Fritt Ord.

Omslagsbildet er tatt av forfatteren på grensen mellom Serbia og Ungarn i september 2015. Personene på bildet er ikke omtalt i boken.

Til Jana, Mofid, Doa og Mazen.
Og til alle dere andre som ble jaget på flukt.

TIDSLINJE

1970

Hafez al-Assad tar makten i Syria gjennom et kupp.

Juli 1983

Mazen Haliwi blir født.

Mars 1990

Doa Haliwi blir født.

Januar 1991

Den første Golfkrigen. Med USA i spissen angriper en bred internasjonal koalisjon Irak.

Juni 2000

Hafez al-Assad dør, og sønnen Bashar arver makten i Syria.

11. september 2001

Al Qaida angriper USA med fire fly. Rundt 3000 mennesker blir drept.

Oktober 2001

USA angriper Afghanistan. Norge deltar i krigen. Fortsatt i dag står soldater fra USA, Norge og en rekke andre land i Afghanistan.

Mars 2003

USA angriper Irak og invaderer landet. Det blir starten på en katastrofal krig. Også Norge sender soldater til Irak, men for å bygge opp sivil infrastruktur og forsvarsverk for okkupantene. Norske myndigheter hevder at de norske soldatene ikke er en del av krigen.

2004

Jordaneren Abu Musab al-Zarqawi erklærer troskap til Osama bin Laden og danner gruppen Al Qaida i Irak. Dette er forløperen til dagens IS.

26. juni 2009

Doa og Mazen gifter seg i Aleppo.

April 2010

Doa og Mazen får en sønn, Mofid.

Juni 2010

Barack Obama holder en tale i Kairo der han strekker ut en hånd til den muslimske verden.

Desember 2010

Den tunisiske gateselgeren Muhammed Bouazizi setter fyr på seg selv i protest mot myndighetenes behandling av landets fattige, og antenner det som blir kjent som Den arabiske våren.

Januar 2011

Den tunisiske diktatoren Zine El Abidine Ben Ali tvinges til å forlate hjemlandet.

Januar 2011

Demonstrasjoner og opptøyer i Egypt. Det utvikler seg til en revolusjon. Etter to uker tvinges president Hosni Mubarak til å gå av.

Februar 2011

Demonstrasjonene starter i Syria. 15 gutter blir arrestert og torturert etter å ha tagget en skolemur i byen Dara. Revolusjonen bryter ut.

Mars 2011

NATO starter bombingen av Libya. Norge deltar.

Mars 2011

Opptøyer i den syriske byen Dara som sprer seg til hele landet. Assad-regimet slår hardt ned på demonstrasjonene. Mange blir drept.

Sommeren 2011

Et væpnet opprør tar form i Syria. Borgerkrigen starter. Den frie syriske armé blir etablert av offiserer som har desertert fra hæren.

Oktober 2011

Den syriske hæren beleirer byen Homs. Sivilbefolkningen blir bombet av Assads styrker.

Oktober 2011

Libyas tidligere diktator Muammar Gaddafi blir drept.

Desember 2011

Doa og Mazen får en datter, Jana.

Januar 2012

Nusra-fronten etableres som Al Qaida-gruppe i Syria.

Mai 2012

Harde kamper i Aleppo og den syriske hovedstaden Damaskus.

August 2013

Angrep med sarin-gass i forsteder til Damaskus. Et internasjonalt arbeid med å avvæpne Syria for masseødeleggelsesvåpen starter. Norge deltar i arbeidet. Assad får beholde alt annet av våpen som brukes mot sivilbefolkningen.

Februar 2014

Assad-styrkene dreper hundrevis av sivile med tønnebomber.

Juni 2014

IS-lederen erklærer opprettelsen av et kalifat som strekker seg over store deler av Syria og Irak.

Juli 2014

IS tar kontroll over hele Raqqa-provinsen.

September 2014

USA og flere arabiske land starter en luftkrig mot IS.

2015

Russland trapper opp sitt militære nærvær i Syria, og gir Assads styrker luftstøtte med kampfly.

August 2015

1. august flykter Haliwi-familien fra Aleppo. Målet er Norge.

Ved inngangen til sommeren 2016 var minst en kvart million mennesker drept i den fem år lange krigen i Syria.

Nærmere tolv millioner syrere er tvunget på flukt. Seks millioner av disse har klart å komme seg ut av Syria.

FORORD

Syria, august 2016

Den høyre armen hvilte i det åpne bilvinduet. Ved å vri håndflaten fikk jeg den varme vinden til å blåse rett mot ansiktet. Omar holdt god fart sørover med den slitne Kia-en. Trekken fra vinduene var vår eneste redning fra augustheten. Vi suste av gårde på hovedveien mellom Aleppo og Damaskus. Langs veien lå ruinene etter utbombede hus. Grushauger som en gang hadde vært noens hjem. Det var trær fulle av oliven som aldri ville bli høstet, og åkerlapper som lå brakk og tørket i stykker.

Andre steder hadde ikke krigen satt noen spor. En gutt med en rød og hvit keffiyeh på hodet holdt en saueflokk samlet. I den ene hånden hadde han en liten kjepp, i den andre holdt han en mobiltelefon. På motsatt side av motorveien var en traktor i full gang i åkeren. Et sted solgte de drivstoff fra store gule plastkanner samt drikke og kjeks til de reisende. Et overlesset esel ble drevet nedover veien.

Ved noen betongblokker stod væpnede soldater og signaliserte at vi skulle stoppe. Jeg dro frem passet, og Omar viftet med et ark fra informasjonsministeriet. De vinket oss uinteressert videre. I veikanten lå et utbrent bilvrak. Kolonner med syriske regjeringssoldater kjørte i motsatt retning – nordover mot fronten. Lyden fra syriske kampfly nådde oss. Kanskje var pilotene på vei for å bombe sivilbefolkningen som satt innesperret i den beleirede delen av Aleppo. De som ennå ikke hadde klart å flykte.

To forsøk hadde jeg gjort på å komme inn til byen denne uken. Begge gangene ble jeg tvunget til å returnere til Homs med uforrettet sak. Sikkerhetssituasjonen langs deler av strekningen inn til Aleppo var for uoversiktlig og farlig. Den siste tiden hadde kampene tatt seg kraftig opp. Med papirene fra myndighetene i orden hadde jeg ingen problemer med den syriske hæren, men her var det flere ulike militser som herjet. Krigen i Syria er blitt et kaos av grupper, fraksjoner, organisasjoner og militære enheter. I over fem år har landet vært en kamparena for islamistiske fundamentalister, arabere og kurdere. Sjiaer og sunnier fra Irak og flere andre land bruker Syria som slagmark for sin religiøse kamp. Også regionale stormakter som Tyrkia, Iran og Saudi-Arabia deltar. Det gjør også Russland, USA og en rekke NATO-land – inkludert Norge.

Før krigen var det 22 millioner innbyggere i Syria. Nå er over halvparten av befolkningen drept, invalidisert eller jaget på flukt.1 Mellom seks og åtte millioner er drevet på flukt internt. Av de seks millionene som har klart å komme seg ut av Syria, har størsteparten søkt sikkerhet i de nærmeste nabolandene.2 Men de aller fleste ønsker noe annet av livet for seg og sine enn årevis under en teltduk i en flyktningleir i Tyrkia, Libanon, Jordan eller Irak. Noen har klart å skrape sammen de summene menneskesmuglerne forlanger, og har betalt dyrt for å komme seg vekk fra regionen.

Denne boken handler om dem som ble jaget på flukt. Den handler om en tobarnsfamilie fra Aleppo som i det lengste håpet at de skulle slippe å reise. Til slutt hadde de ikke lenger noe valg, og la ut på en ferd mot et ukjent land langt mot nord. Men jeg begynner med fortellingen om krigene som jaget dem. En historie som starter med Al Qaidas angrep mot USA 11. september 2001, og fortsetter med de påfølgende amerikanske angrepskrigene mot Afghanistan og Irak. Disse krigene destabiliserte regioner. Noen steder bidro de til total kollaps da folket reiste seg mot diktaturene og krevde frihet under Den arabiske våren i 2011. Også norske interesser utgjør en viktig del av denne boken. Norge er ikke bare det fredelige landet som mange har inntrykk av. Våre politikere har sendt soldater til krigene i Afghanistan og Irak. Norske fly bombet Libya i 2011, og nå driver norske styrker opplæring av syriske og irakiske styrker som slåss mot terrorgruppen IS. Norske spesialsoldater er forberedt på at de kan bli sendt til Syria på svært kort varsel.

Sommeren 2015 var den norske flyktningdebatten preget av sympati med dem som hadde flyktet fra krigen i Syria. På sosiale medier, i aviser og på TV uttrykte politikere og vanlige folk sin bekymring og vilje til å hjelpe. Folk var forferdet over bildene fra Syria og nyhetene om folk som druknet under overfarten til Europa. Bildet av den tre år gamle syriske gutten Aylan Kurdi som lå død på en strand i Tyrkia, fikk vår verden til å stanse opp. Den lille gutten med blå shorts og rød t-skjorte kunne vært en hvilken som helst gutt. Men han var ikke det. Han var Aylan, han var syrer og på flukt fra krigen. Nå var han død.

Minst 4000 mennesker, sannsynligvis mange, mange flere, druknet mens de fortsatt bar på et håp om en bedre fremtid.

Det ble den største folkevandringen til Europa i nyere tid. Over en million mennesker satte livet på spill og kom sjøveien til Europa i 2015. Totalt var en firedel av dem barn.3 Mer enn 75 prosent av flyktningene hadde rømt fra krigene i Syria, Afghanistan og Irak.4

I Norge ville vi hjelpe. Men så kom de til oss. Og de var mange. Over 30 000 mennesker kom til Norge og søkte om opphold i 2015. Det var tre ganger så mange som året før. Debatten endret seg. Sommeren 2015 hadde det handlet om dem – de som flyktet. Noen måneder senere handlet det mest om oss og hva slags fremtid vi ville få hvis ikke grensene ble stengt. Vi glemte det viktigste: At de aller fleste som kom hadde flyktet fra krig. Av dem som hadde klart å ta seg helt til Norge, hadde to tredeler flyktet fra krigene i Syria, Afghanistan og Irak. Over 5000 av dem var enslige mindreårige asylsøkere.5

Alt de ville var å overleve, men vi ville ikke ha dem. Kanskje aller mest fordi vi ikke forstod hva de flyktet fra.

Damaskus, 23. august 2016

Fredrik Græsvik