Kaja Nordengen

Hjernen er stjernen

Ditt eneste uerstattelige organ

Illustrert av Guro Nordengen

© 2016 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Trygve Skogrand

Layout og ebok: akzidenz as | Dag Brekke

Illustrasjoner: Guro Nordengen

ISBN: 978-82-489-1921-6

Forfatteren har mottatt støtte fra Stiftelsen Fritt Ord og Det faglitterære fond.

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

FORORD

Av nobelprisvinner May-Britt Moser

Hjernen er det mest vidunderlige, komplekse og gåtefulle organet vi kjenner til. Som psykologistudent på åttitallet fikk jeg lære at årsaken til autisme hos barn var en følelseskald mor. I dag vet vi bedre. Vi vet at autisme skyldes en utviklingsrelatert endring i hjernen hvor et mangfold av faktorer er inne i bildet. For meg fungerer dette minnet fra studiedagene som en målestokk på hvor fort kunnskapsutviklingen innen hjerneforskningsfeltet har gått.

Vi skal glede oss over disse fremskrittene, men vi bør samtidig være ydmyke overfor rollen moderne teknologi spiller som muliggjørere av denne nye kunnskapen. Mange av de store forskningsspørsmålene i vår tid er de samme som mennesker har stilt seg i årtusener. Det er takket være utviklingen av banebrytende forskningsredskaper og metoder at vi nå har anledning til å søke svar på disse spørsmålene i hjernen selv. Vi står på terskelen av en kunnskapsrevolusjon om hjernen og samspillet mellom kropp, gener og miljø.

Men det er ikke tilstrekkelig å samle forskningsdata i laboratoriene, og dele resultatene i de internasjonale fagmiljøene. Kunnskapen må bringes videre fra fagmiljøene og ut i samfunnet, inn i livene til folk, der den kan omsettes til innsikt og forståelse. Å forstå hvordan hjernen vår fungerer og medvirker i alle kroppens prosesser, er å forstå hvem vi som mennesker er, og hva vi har kapasitet til. Økt kunnskap åpner også for andre vurderings- og handlingsrom når noe går galt i hjernen. Vi vet å skille symptomer ved en hjernesykdom fra menneskets karakter og personlighet. Vi vet at det førstnevnte skyldes en feil i systemet. Med økt kunnskap om hvordan den friske hjernen fungerer, kan forskere gå i gang med å lete etter hvor i hjernens prosesser denne feilen oppstår, og hvordan den eventuelt kan repareres. Denne innsikten legger grunnlaget for den raushet og tilpasningsvillighet som er nødvendig for at det skal bli plass til alle i samfunnet.

Så hvordan formidler man bredt om forskningsresultater som står på skuldrene av et kunnskapskorpus de fleste må bruke tiår av sitt liv for å lære seg? Våren 1980 sendte NRK en kunnskapsserie under tittelen Din fantastiske hjerne. Inn i TV-stuene i de mange tusen hjem kom professor Per Andersen, som gjennom samtaler med den folkekjære programlederen Per Øyvind Heradstveit søkte svaret på de store spørsmålene, som hvordan vi husker, og hva en tanke er. Datidens formidlingsteknologi var enkel sammenlignet med de digitale 3D-animasjonene i vitenskapsprogram av i dag. En plansje med en tegning av et forholdsvis ukomplisert nevralt nettverk gjorde jobben. Med håndholdt pekestokk ledet Andersen TV-publikummets blikk langs linjene i skissen, fra nervecelle til nervecelle, som sammen dannet signalbanen nerveimpulsene følger gjennom vevet. Hypotesen til Per Andersen var at denne unike løypen av nerveaktivitet gjennom vevet, på funksjonssiden ville svare til en unik tanke. Det var bred folkeopplysning på sitt beste. Enkelt, men utrolig virkningsfullt. Foran en av de mange TV-skjermene satt Edvard og jeg som fjetret. Dette måtte vi finne ut mer om! Det hører med til historien at Per Andersen senere ble vår veileder.

Kaja Nordengen presenterer i boka Hjernen er stjernen en underholdende introduksjon til noe av det som nyere forskning har avdekket om hjernens organisering, mekanismer og funksjoner. På sjarmerende vis vever forfatteren forskningsfunn sammen med anekdoter fra eget liv. Kunstgrepet å forankre teori i konkrete erfaringer som tilhører vår felles livsverden, gjør henne til en formidler ikke bare av fakta men av nysgjerrighet. Lekenheten i hennes omgang med stoffet vekker noe av den entusiasmen som driver både det undrende barnet og den erfarne forskeren.

Etter å ha lest boka er det fremfor alt varmen i Kajas fortellerstemme jeg sitter igjen med. Det er Nordengens lillesøster som har tegnet de fine illustrasjonene i boka. I motsetning til det som er tilfellet med avansert 3D-grafikk, husker du disse tegningene også etter du har lukket boka. Du forstår dem, og du kan gjenskape dem i minnet ditt. Det er bilder du kan tenke med. På den måten speiler visualiseringene intensjonen i teksten, hvor detaljrikdom og presisjon er vekslet inn i bytte mot en mer allmenn forståelse.

Jeg vil rette en takk til Kaja Nordengen for at hun har våget å gi seg i kast med dette. Det er ambisiøst, og det er svært modig. Det at hun er så frimodig og uredd i sine populariseringer gjør stoffet tilgjengelig for de brede lag av befolkningen, både voksne og barn.

May-Britt Moser er psykolog, hjerneforsker og professor i nevrovitenskap ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). I 2014 mottok hun Nobelprisen i medisin med Edvard Moser og John O’Keefe.

DU ER HJERNEN DIN

Da oldtidens egyptere balsamerte sine døde herskere for å forberede dem til deres neste liv, ble hjertet omhyggelig behandlet og lagt tilbake i legemet, mens hjernen ble kastet. En pinne ble stukket opp i nesen, hjernen ble vispet til grøt, for deretter å bli sugd ut. Hjernen ble avfall. Det skulle ta lang tid før vi mennesker forsto at vi er den vi er på grunn av hjernen vår.

Enkelte kilder har knyttet hjernen til funksjoner som bevegelse og tanker også før vår tidsregning. Likevel skulle det ta flere tusen år før det ble akseptert at «jeg-et» befinner seg i hjernen. Aristoteles og flere andre store tenkere mente eksempelvis at hjernen var et organ av mindre betydning, og at sjelen satt i hjertet. Først på midten av 1600-tallet, altså flere tusen år etter at de gamle egypterne gjorde faraoene til zombier, lokaliserte den franske filosofen René Descartes sjelens sete til hjernen. Nesten alt i hjernen ligger symmetrisk om midtlinjen, og vi har to av alt: Vi har for eksempel en venstre og en høyre hjernehalvdel med en venstre og en høyre pannelapp. Descartes la imidlertid merke til at én struktur, konglekjertelen, befant seg rett på midtlinjen; det tolket han til å være et tegn på at dette var sjelens sete. Så enkelt var det riktignok ikke. I 1887 postulerte polarhelt og Norges første hjerneforsker, Fridtjof Nansen, i sin doktoravhandling at intelligensen ligger i de mange nervecellekontaktene i hjernen. Siden Nansens tid har man sett at ikke bare intelligens, men også glede, forelskelse, forakt, hukommelse, læring, musikksmak og preferanser ligger i disse nervecellekontaktene.

Når alle egenskapene som utgjør «jeg-et» befinner seg i hjernen, blir det etter hvert klart at du ikke ville vært deg uten hjernen din. At hjernen er avgjørende for liv er en erkjennelse som også gjenspeiles i lovene våre. Hvis du er hjernedød, så er du død. Under forutsetning av at samtykke er gitt kan organene dine transplanteres bort og redde andres liv. Det er få av organene våre vi klarer oss uten, men de er likevel erstattelige. Ved stamcelletransplantasjon kan vi få et helt nytt immunsystem. Hjerte, lever, lunger, nyrer og bukspyttkjertel kan alle transplanteres inn, mens en menneskehjerne ennå ikke har blitt forsøkt transplantert.

Når man en gang i fremtiden overvinner de tekniske utfordringene ved en hjernetransplantasjon, vil det samtidig reise seg etiske dilemmaer. Hvis en hjernedød får ny hjerne, vil ikke den personen man forbinder med kroppen lenger være «seg». Personen som ligger der ser ut som datteren din, men hvis hun har en annens hjerne – er hun da datteren din? Hun ville hatt en helt annen bevissthet, andre tanker og drømmer. Hjernen kan ikke byttes ut, uten at personen også byttes ut. Det gjør hjernen til vårt eneste uerstattelige organ.

I denne boka skal vi utforske hjernens mysterier – alt fra hva som skjer når du er forelsket til hvor vi finner «jeg-et». Det dukker opp mange interessante spørsmål når vi snakker om hjernen: Hvem er vi? Hva gjør deg til deg? Hva er personlighet? Hva er fri vilje? Hvor starter tanken? I noen tilfeller har vi klare svar – eller i det minste klare indikasjoner fra pasienthistorier og nye funn fra hjerneforskningen. Det finnes imidlertid fortsatt mysterier, og da må vi la spørsmålene henge, i håp om at nye forskerspirer og klare hjerner fanger dem opp og gir oss svar i årene som kommer. Hjernen er tross alt det eneste organet som kan forske på seg selv.

Du vil se at både språk, kultur og levesett handler om hukommelse og hjernens evne til å tolke og se mønstre. Hjernen gjør oss til oss, og er årsaken til at det finnes idrett, kunst og musikk. Hjernen er stjernen.

1

TANKE(R)EVOLUSJON

Menneskehjernens bølgete overflate, som minner om utsiden av en valnøtt, kalles hjernebarken. Den er fullpakket av nerveceller og var en revolusjon i evolusjonshistorien. Jo større hjernebark et dyr har, jo større er mulighetene for høy intelligens.

For 500 millioner år siden eksisterte kun reptilhjernen, i dag kjent som bakhjernen. Deretter gikk det ytterligere 250 millioner år før den eldste pattedyrhjernen ble utviklet, den vi kaller det limbiske system. Storhjernen og hjernebarken utviklet seg hos pattedyr for 200 millioner år siden, mens menneskehjernen først kom til for 200 000 år siden. Det er som om det skulle vært i går i evolusjonær sammenheng.

Figur 1. Høyre hjernehalvdel av en menneskehjerne sett fra midten med de ulike utviklingstrinnene i evolusjonshistorien vist i ulike gråtoner. Reptilhjernen er markert i mørk grått, mens den eldre pattedyrhjernen er markert i lys grått. Den mest utviklede pattedyrhjernen, altså menneskehjernen, er markert i hvitt. Enkelte hjernestrukturer som har en sentral og definerbar rolle er navngitt spesielt.

Reptilhjernen

Menneskets store hjernebark er antakelig et resultat av istiden; artene med hjernebark responderte nemlig bedre på endringene enn dem uten. Dinosaurer, med sin reptilhjerne uten ordinær hjernebark, var dermed ikke så godt rustet da et meteorittnedslag bidro til store klimaendringer. Arten Stegosaurus veide hele fem tonn, men hadde en hjerne på bare 80 gram (på størrelse med en sitron). Når man i tillegg vet at denne minihjernen manglet hjernebark, er det ikke så rart at de i dag bare finnes på film og museum.

Selv om det er hjernebarken som gjør oss til jordens mest intelligente art, hadde vi ikke klart oss uten de dypere delene av hjernen, og den delen som sitter dypest og er den mest grunnleggende for eksistensen vår, er nettopp reptilhjernen. Reptilhjernen består av hjernestammen og lillehjernen. Hjernestammen er den perfekte vaktmester; den sørger for at alt fungerer uten at vi trenger å tenke på det. Nervecellene i hjernestammen regulerer pusting, hjerterytme og søvn. De hviler aldri, uansett om vi sover eller er våkne. På ryggen til hjernestammen hviler lillehjernen. Lillehjernen regulerer bevegelsene våre, og hvis den påvirkes av alkohol, blir vi ukoordinerte og sjanglete.

Hjernen består av grå og hvit substans. I den grå substansen (som faktisk ikke er grå, men rosa) ligger nervecellekroppene og synapsene, der signaloverføringen mellom nervecellene skjer. Den hvite substansen er motorveien for signalene. På denne veien går det elektriske signaler i lange nervecelleutløpere. Som alle andre elektriske ledninger, trenger ledningene i hjernen isolasjon, og isolasjonsmaterialet i hjernen gjør at signalene går fortere. Isolasjonsmaterialet i hjernen heter myelin, og har så høyt fettinnhold at det ser hvitt ut. Den grå substansen finner vi i hjernebarken, altså både rundt storhjernen og lillehjernen, men det er også øyer av grå substans i midten, i kjernene.

Figur 2. Hjernebarken består av grå substans, og det er også der vi finner alle nervecellekroppene og kontaktpunktene mellom nervecellene, altså synapsene. Innenfor den grå substansen finner vi den hvite, som består av isolerte nervecelleutløpere.

Pattedyrhjernen

Menneskehjernen har fremdeles strukturene fra den eldste pattedyrhjernen, som ble utviklet for 250 millioner år siden, det limbiske system. De eldste delene av hjernebarken og øyer av grå substans med nerveceller inne i hjernen inngår i dette systemet. Disse øyene med nerveceller kalles kjerner, og mange av dem er viktige for grunnleggende funksjoner. En engelsk huskeliste for å plassere disse funksjonene tar utgangspunkt i de fire F-er: Fighting, Flighting, Feeding and Fucking. Altså: kamp, flukt, mat og sex. Alt dette er avgjørende evolusjonære drivkrefter.

En viktig kjerne i det limbiske system heter amygdala, og ligger innenfor tinningen, se figur 1. De gamle anatomene oppkalte strukturene i hjernen etter det de liknet på, og amygdala er gresk for mandel. De to første F-ene finner du i denne mandelkjernen. Nervecellene i amygdala er viktige for dine emosjonelle reaksjoner. De gjør at det kan glippe ut et par gloser hvis du har løpt til bussen og bussjåføren kjører akkurat idet du er fremme, eller at du kan hisse deg opp på ny når du gjenforteller historien i lunsjen samme dag. Amygdala er også viktig for motivasjonen din, og derfor har den, i alle fall delvis, skylden for at du i eksempelet over løp deg svett for å rekke bussen du så, selv om neste ville komme om kun kort tid. Når du senere samme kveld går hjem i mørket og hører skritt bak deg, og kanskje øker gangtakten en smule – da er det igjen amygdala som arbeider. Og selv om du hadde vært i trygge omgivelser og ikke hadde noe å være redd for, så ville du kjent intens frykt hvis amygdalaen din ble elektrisk stimulert.

Bak amygdala ligger en tre–fire cm lang pølseformet struktur som også er en del av den mer primitive delen av hjernen. Pølsa kalles hippocampus – eller «sjøhesten» på norsk, se figur 1. Hippocampus er viktig både for hukommelse og stedsorientering. Den kan hjelpe deg til å huske gangetabellen, men selv om du pugger gangetabellen til hippocampus verker, så blir du ingen bedre matematiker. Matematikkforståelse finner vi nemlig i hjernebarken.

Midt i senteret av hjernen sitter det en thalamus på hver side av midtlinjen, se figur 1. Disse sender signaler til så godt som hvert hjørne av det sensoriske univers i hjernebarken med siste nytt fra alle sansene. Skulle vi sammenliknet hjernestrukturer med mennesker, så ville de to thalamusene ha vært dem som visste sladder om alle, de som har en finger med i alt som skjer. Store motorveier av nervecelleutløpere går nemlig gjennom disse to, kombineres med andre veier, for så å danne komplekse kretsløp med elektrisk informasjon som suser av gårde i koordinerte, repeterte mønstre.

Geniale aper

Menneskeapene fikk raskt større hjerne. De beholdt både reptilhjernen og det limbiske system, volumøkningen besto i noe annet: hjernebark.

En gang for lenge, lenge siden levde forfedrene våre i tretoppene i Afrikas jungel, helt frem til klimaet gjorde en helomvending. Klimaet den gangen var som en berg-og-dalbane. Det var mini-istider og hetebølger om hverandre. De ekstreme forholdene påvirket skapningene som overlevde dem. De fleste overlevde ikke. Endringene var ekstreme nok til å riste oss ut av trærne, men ikke kraftige nok til å ta livet av oss. Da de tidlige menneskene gikk på to bein på den afrikanske savannen for fire millioner år siden, veide hjernen rundt 400 gram. Til tross for at hendene ble frigjort til annet enn å holde seg fast i greinene, ble det ikke brukt verktøy før det hendige mennesket, homo habilis, utviklet seg for to millioner år siden. Da hadde hjernens størrelse økt til drøye 600 gram. Det var imidlertid ikke akkurat sofistikerte verktøy homo habilis omga seg med: For det meste tok de bare tak i steiner og slo dem inn i ting. For å yte homo habilis litt verdighet, blir disse steinene kalt håndøkser. Bruk av verktøy var et gjennombrudd, men mennesket er ikke den eneste skapningen som kan benytte dette. Delfiner bruker biter av havsvamper til å beskytte snutene sine når de skal rote på bunnen etter byttedyr. Kaktusspurver bruker kaktustorner til å fiske larver ut av hull, mens sjimpanser bruker greiner til å fiske termitter ut av trestammer. Å bruke verktøy til å fiske ut termitter er imponerende nok, men det er likevel et stykke igjen før sjimpanser skriver symfonier. Det må altså ha skjedd noe mer i menneskets evolusjonære historie, noe som gjør at tankene våre er unike.

Enda en million år gikk, og homo habilis gav vei for homo erectus (det oppreiste mennesket), som nyttiggjorde seg ilden og begynte å jakte. Homo erectus var i mindre grad styrt av de primitive delene av hjernen enn sine forfedre. Hjernen hadde igjen nesten doblet sin størrelse, nå til 1000 gram. I stedet for å løpe vekk fra ilden, forsto homo erectus at de kunne benytte seg av den. Ilden gav lys, varme og beskyttelse på vandringen videre ut i verden. For 200 000 år siden ble så det moderne mennesket, homo sapiens, utviklet, med en hjerne på 1200–1400 gram. Homo sapiens betyr «det tenkende mennesket», og hjernen er da også tre ganger tyngre enn det den var da forgjengeren vår først reiste seg opp på to bein, et menneske som levde bare 3,8 millioner år tidligere.

I takt med en stadig voksende hjerne har vi utviklet en intelligens som er helt unik for mennesket. Det er imidlertid nok av eksempler på at det ikke bare er størrelsen det kommer an på. Delfiner har omtrent like stor hjerne som oss, uten at det av den grunn gir dem en like velutviklet intelligens. Også sjimpanser og kuer har hjerner i omtrent samme størrelse, uten at det gjør Dagros spesielt kreativ eller nytenkende.

Hvorfor holder det ikke å ha størst hjerne?

Elefanter og enkelte hvaler har enda større hjerne enn oss. Hjernen til en blåhval veier hele åtte kilo. Til gjengjeld veier blåhvalen 100 tonn. Jo større kropp, jo større hjerne. Hva da med eksempelvis gorillaer, som er to–tre ganger større enn oss, er hjernen deres tilsvarende større enn vår? Det er faktisk motsatt: hjernen vår er to–tre ganger større enn hjernen til en gorilla. Det er kun hvaler og elefanter som har større hjerne enn oss, altså de største dyrene i henholdsvis vann og på land. I forhold til kroppsstørrelse er menneskets hjerne likevel størst.

Det hjelper ikke at en blåhval har en hjerne på åtte kilo, når IQ ikke måles i kilo. Det er ikke slik at to like store hjerner har samme antall nevroner og lik evne til kompleks tankegang. Et klassisk eksempel er Albert Einstein som, til tross for å være relativitetsteoriens far og nobelprisvinner i fysikk, hadde en hjerne som var 20 prosent mindre enn gjennomsnittet. Vi vet faktisk vekten på Einsteins hjerne, og dette på grunn av en svikefull lege. Einstein selv ønsket å bli kremert etter sin død og få asken spredd et sted som umuliggjorde idoldyrkelse. Dette ønsket ble ikke innfridd, for legen som utførte obduksjonen av ham, stjal i stedet hjernen og tok den med seg hjem.

Ulike hjerner er heller ikke bygd opp på samme måte. Hos primater, altså mennesker og aper, holder selve størrelsen på nervecellene seg lik, uavhengig av om hjernen veier 80 eller 1000 gram. Ti ganger flere nerveceller vil altså si drøye ti ganger større hjerne, enkelt og greit. Hos gnagere medfører større hjerner større nerveceller. For å få ti ganger flere nerveceller, må hjernen bli hele 40 ganger større. Derfor vil en primathjerne alltid ha flere nerveceller enn en like stor gnagerhjerne. Jo større disse (hypotetisk) like store hjernene er, jo større vil forskjellen i antall nerveceller være. Hvis en rottehjerne skulle hatt like mange nerveceller som menneskehjernen, ville den veid 35 kg. Vi har altså ikke bare størst hjerne i forhold til kroppen, vi har også en primathjerne med langt flere nerveceller per gram enn gnagerhjerner.

Selv om en gnagerhjerne og en primathjerne har store forskjeller, er grunnprinsippene likevel de samme. Cellene ser ut til å snakke med hverandre på samme måte. Derfor brukes ofte rotter og mus i dyreforsøk for å få flere svar på hvordan hjernen deres fungerer, og dermed også indirekte hvordan vår egen hjerne fungerer.

Uferdige barn

Slik mennesket er bygd i dag, kunne vi ikke hatt så mye større hjerne. Det er ikke plass i skallen vår. Selv om hjernebarken krøller seg for å få plass, er skallen vår så stor at vi har små marginer ved fødsel. Snur ikke barnet seg riktig vei til riktig tid, blir det trøbbel. Derfor fødes barn med en uferdig hjerne mens hodet fortsatt er lite nok til å kunne komme ut gjennom fødselskanalen. Ulempen ved dette er at menneskebarna får en lang barndom der de er avhengige av foreldrene sine. Vi føder små, hjelpeløse skapninger, der hjernen først utvikles ferdig utenfor livmoren, og vi mennesker må følgelig legge ned mye energi i hvert eneste individ som vokser opp.

Til tross for at mennesker er sårbare og trenger beskyttelse i nesten to tiår, så har menneskeheten vokst og blitt til en befolkning på over sju milliarder. Bare i løpet av de siste 50 årene har antall mennesker på jorden doblet seg. Hvordan kan det ha seg at fysisk svake nakenaper som føder hjelpeløse spedbarn har fått en så sterk posisjon? Ikke løper vi raskest, ikke dykker vi dypest og ikke ser vi godt i mørket. Dette står i kontrast til det faktum at rovdyr som overlever, tradisjonelt sett har spesielle fortrinn, som sterke kjever, flere rader med skarpe tenner, lammende gift eller kvelende styrke, og at byttedyr beskytter seg med tykk panserhud eller kamuflasje.

Intelligens er en kunst

Mennesket var anatomisk sett moderne på alle måter også for 150 000 år siden, men uten at det ble fremstilt bevis på abstrakt eller symbolsk tenkning bevart for ettertiden. Omtrent for 40 000 år siden begynte vi å produsere kunstverk, smykker og avanserte redskaper som feltflasker og fiskekroker. Vi laget altså redskaper for å kompensere for fysiske attributter vi manglet. På det tidspunktet i utviklingen må det ha skjedd en endring i hjernen som åpnet for kreativitet. Kanskje var det en genetisk mutasjon? Eller handlet det om Darwins «survival of the fittest», at de kreative og intelligente i flokken ble regnet som mest attraktive og hadde størst sannsynlighet for å føre genene sine videre? Dette vet ingen sikkert.

Overgangen fra å bruke en stein som med godvilje kan kalles en øks, til å bygge pyramider, er stor. Pyramidene ble reist for drøye 4000 år siden, og en pyramide består av rundt 2,3 millioner steinblokker. Hver steinblokk har en gjennomsnittsvekt på 2,5 tonn, og de er så kvadratiske at det er maksimum 0,1 prosents forskjell i lengden på sidene. Det var ikke først og fremst muskler som flyttet steinblokkene, det var ingeniørkunst. Det var hjernen. Et par tusen år senere ble jordens omkrets beregnet så nøyaktig at det bare avviker to prosent fra den verdien vi opererer med i dag – og det ved hjelp av å måle skyggen solen kastet i to ulike byer. Enda et par tusen år senere bygger og sender vi roboter til Mars.

Fra tretoppene til Gullrekka

Det er ikke bare hjernens størrelse som er viktig, men også hvilke deler av den som utgjør størrelsen. Mennesket er mer intelligent enn dyrene både på grunn av vår store hjernestørrelse i forhold til kroppen og fordi vi har stor hjernebark sammenliknet med andre dyr. I gjennomsnitt er det 86 milliarder nerveceller i den menneskelige hjerne, og 16 milliarder av disse befinner seg i hjernebarken. Ingen annen art har flere nerveceller i hjernebarken enn mennesket. Hjernebarken er sete for tanker, språk, personlighet og problemløsing. Hjernebarken gjør mennesker til mennesker.

På grunn av hjernebarken vår briljerer vi blant dyrene, der vi sitter i sofaen foran Gullrekka på tv en fredagskveld. Jon Almaas i Nytt på nytt rapporterer om en nyhetssak med en alvorlig mine, og deretter vises det nyhetsbilder som handler om det stikk motsatte av hva han nettopp har sagt. Det gjør at vi begynner å le i sofaen. Hjernen tolker ironien. Hjernebarken hjelper oss ikke bare til å speile følelser, men til raskt å oppfatte meningen bak lydene, og forstå at noe som tilsynelatende er sagt i ramme alvor, likevel er ironisk ment. Føler du deg som planetens vidunder, der du sitter i sofaen? Det burde du! Ingen skapning uten en helt enestående hjerne kan ha humor og språk.

Dyr kommuniserer også, men kommunikasjonen er begrenset til å formidle fare, glede, sult og ønske om en make. Fordi mennesker kan lese, skrive og snakke, har vi få begrensninger for hva vi kan kommunisere. Vi kan bruke disse sofistikerte verktøyene til å skrive skuespill eller operaarier – eller til å le av en spøk andre har skrevet.

En plass for alt

Hjernebarken deles opp i lapper etter hvor de ulike delene ligger i kraniet, se figur 3. Til tross for at det er mange egenskaper som er knyttet til ett område eller én lapp i hjernen, så fungerer ikke de ulike lappene isolert. Alle nervecellene i hjernen må være en del av et nervecellenettverk for å kunne fungere. Selv egenskaper som regnes for å være lokalisert i egne sentre i hjernen, er avhengige av samarbeid med nervecellegrupper andre steder i hjernen.

Isselappen ligger under issen, og gjør at vi kan kjenne noen stryke oss på kinnet og tårer renne nedover ansiktet vårt når vi gråter.

Tinninglappen finner vi bak tinningen, og den er viktig for hukommelse, lukt og hørsel.

Bakhodelappen er avgjørende for at vi skal kunne se.

Pannelappen gjør at pattedyr generelt kan ha kontroll over bevegelsene sine.

Mennesker har to språkområder i den dominante hjernehalvdelen. Hos alle høyrehendte er venstre hjernehalvdel den dominante, men språkområdene ligger faktisk i venstre hjernehalvdel også hos 70 prosent av de venstrehendte. Språkområdet som gjør at vi klarer å produsere språk, ligger i pannelappen, mens det som gjør at vi forstår språk, ligger på samme side mellom tinninglappen og isselappen. Dersom det bakerste språkområdet er skadet, kan du prate i vei med ord og setninger verken du eller de som hører på forstår. Hjernen din finner rett og slett på ord som ikke finnes. Ikke forstår du hva andre sier heller. Hvis språkområdet i pannelappen er skadet, derimot, forstår du alt du blir spurt om, men du klarer ikke å finne ordene for å svare.

Mennesker har imidlertid flere unike funksjoner enn bare språk i pannelappen. Helt foran i pannelappen har vi et område som kalles prefrontal hjernebark. Her finner vi personligheten og evnen til å planlegge. Den prefrontale hjernebarken er den nyeste delen av hjernen, og da ikke bare i evolusjonær forstand, for det er også den delen av hjernen som utvikles sist i oppveksten.

Til sammen gir de ulike områdene i hjernebarken oss evne til analytisk tankegang, til å se konsekvenser av handlingene våre og til å planlegge fremtiden. Hjernebarken gjør oss til matematikere, poeter og komponister.

Figur 3. Lappeinndeling av en menneskehjerne vist fra venstre side og ovenfra.

Ikke sterkere, men smartere

Alt handler om sex. Evolusjonært sett. Mennesket hadde neppe utviklet sin komplekse hjerne hvis ikke dette hadde gitt våre forfedre et fortrinn i spredningen av genene sine. De som ikke raskt kunne løse nye problemer eller lære av sine feil, overlevde ikke lenge nok til å føre genene sine videre. I vårt moderne samfunn hjelper hjernen oss til å håndtere situasjoner, slik at vi får venner og ikke fiender. Hjernen gjør oss i stand til å spare penger over tid, slik at vi kan nå et større mål senere. Er du klok og spiller kortene dine riktig, får du gode samarbeidspartnere, en jobb og gode venner. Du blir attraktiv. Nettoeffekten av vår evolusjon er derfor ikke at vi ble sterkere eller raskere, men smartere.