Jørgen Skavlan

Vi er sterkere
enn vi tror

Det viktigste jeg har lært av 10 000 pasienter

© 2016 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner, Blæst

Sats og ebok: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsfoto: Agnete Brun

ISBN: 978-82-489-1924-7

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

«Legevitenskapen er kunsten å underholde pasienten mens kroppen helbreder sykdommen.»

Voltaire

Innledning

«Skavlan henter mors på 302. Til morsrom kirurg. Nå!»

Mors, morsrom? Jeg ante ikke hva mannen på transportkontoret snakket om, men regnet med at jeg ville skjønne det når jeg kom dit. Det gjorde jeg. Mors er fra det latinske morte, eller død. Med andre ord var det et lik som skulle hentes. Et absolutt helt dødt menneske. En lakenpakket bylt med papirmerkelapp på stortåen ventet tålmodig på meg på rom 302. Bylten hadde all tid i verden.

Jeg var 17 år, hadde sommerjobb på Ullevål sykehus som portør ved kirurgisk avdeling og hadde aldri sett et dødt menneske før. Død var for meg skremmende og abstrakt. Hele kroppen min var derfor solidarisk nummen der jeg forsøkte å manøvrere sengen med den døde forsiktig ut av rom 302 og inn i den trange heisen. Jeg så etter bevegelser i bylten, mens jeg trykket på knappen til kjelleren. Heisen startet med et rykk, som forplantet seg til bylten. Bevegelsen var liten, men i min bevissthet, akk, så kraftig. Hjertet mitt hoppet over minst tre slag. Vel ute av heisen stod jeg i en lang, kald og halvmørk kjellerkorridor. Det var ingen andre der enn oss to. I det fjerne en dør med skiltet morsrom. Målet var i sikte, som en vannkilde for en mann på ørkenvandring. Hvordan jeg greide den reisen, vet jeg den dag i dag ikke. Jeg var jo helt sikker på at jeg hadde sett en liten bevegelse.

Jeg fomlet med svette hender i frakkelommen og fant nøkkelen. Et stort trestykke med en liten nøkkel. «Morsrom kir kjeller» stod det innbrent i treverket. Varsomt låste jeg opp døren, og stillheten formelig gjallet i ørene mine. Lys var det verken i rommet eller i min bevissthet. Bryteren var selvfølgelig et sted der inne, på innsiden. Ingen hjelp var å få, så jeg følte meg frem, som om jeg stakk hånden inn i et ormebol. Til slutt fant jeg en bryter, og neonrørene flimret sakte og hakkende på. Et øyeblikk trodde jeg faktisk at hjertet mitt sluttet å slå. Jeg ble som bylten: stiv og kald. Senger på rad og rekke med hver sin lakeninnpakkede skjebne, alle med store sikkerhetsnåler langs kantene og med likhvite tær stikkende frem. Håndskrevne navnelapper sirlig festet med tråd på den største. De samme lysegule papplappene som NSB brukte på koffertene. Jeg var ikke i nærheten av å tre inn i rommet, men kom såpass til sans og samling at jeg med all kraft klarte å dytte sengen inn. Den seilte over gulvet og traff en annen stakkars seng med et metallisk smell. To bylter gjorde unisont sine siste små bevegelser her på jorden og falt til ro idet jeg smelte igjen døren og løp. Løp som en gal tilbake til vaktrommet.

Jeg har ofte sett på dette møtet med døden på rom 302 som starten på en reise som skulle komme til å gi meg mange opplevelser og erfaringer med liv og død. Her jeg nå sitter og skriver, har jeg vært lege i tredve år og hatt rundt regnet 200 000 konsultasjoner – og kommet med nesten like mange løsninger på fysiske, psykiske og sosiale plager og problemer. Noen gode, noen dårlige og til og med noen fatale. Dette har jeg skrevet om i denne boken.

I arbeidet med boken har jeg måttet ta særlig hensyn til taushetsplikten. Allerede som ung student erfarte jeg hvor enormt viktig det er. Den gang fulgte jeg forelesninger på Universitetets psykiatriske klinikk på Vinderen. Psykiater, professor og overlege dr. med. Jarl Jørstad var en markant skikkelse i norsk psykiatri og ikke minst i det psykoanalytiske miljøet. Hans forelesninger var ettertraktede.

Åtti vitebegjærlige studenter lyttet denne morgenen til Jørstads fortelling om en pasient som hadde ligget på benken hans i flere tiår. Han gikk kronologisk frem. Pasienten var født i en liten sørlandsby på tredvetallet, var enebarn og hadde selv flere barn. Så gikk Jørstad løs på dype personlige sider ved pasientens sjelsliv. Jeg merket meg noe gjenkjennelig i dr. Jørstads presentasjon. Det skulle ikke mange flere detaljer til før jeg skjønte at dette var Britt, en av familiens nærmeste venner. En jeg vokste opp med. Jeg satt lett lamslått etter hvert som Britt trådte frem som et helt menneske, og ikke som en snakkesalig tante med sommerlig dialekt. Britt var åpenbart et menneske med kompleksitet og dybde. Med lyse og mørke sider. Dr. Jørstad gav meg også en slags forklaring på hvordan Britt var blitt Britt. En forklaring så logisk og hverdagslig fornuftig at det var som om Freud selv åpnet døren på gløtt og inviterte meg inn i psykoanalysen.

Forelesningen tok slutt, og åtti studenter siktet mot døren mens dr. Jørstad tørket av tavlen. Da gikk jeg opp til ham. Jeg var 25, og han var professor overlege dr. med. Jarl Jørstad. Keiseren av avdeling 6B på Ullevål sykehus, en bauta i levende live. Forsiktig sa jeg: «Pasientens søster hadde poliomyelitt som liten, ikke sant …» Jørstad var en stor og dominerende mann, ikke bare intellektuelt. Plutselig var han ikke det lenger. Han stirret på meg med munnen litt åpen og med en skrekkslagen forbauselse i øynene. Så sa han: «Dette øyeblikket har jeg vært redd for hele mitt profesjonelle liv …»

Taushetsplikten står nemlig sentralt i enhver leges yrkeshverdag. Den er lovregulert, men den er også en ikke-formell bærebjelke.

Når jeg nå vil dele fragmenter av min profesjonelle hverdag med leseren, spør du deg kanskje hvordan dette lar seg gjøre uten å gå i den samme fellen som dr. Jørstad. Dette har jeg i samarbeid med forlaget brukt mye tid på. Enhver historie du får fortalt i denne boken, har funnet sted. Historiene er enten blitt grundig anonymisert og omskrevet, eller de er forevist den som omtales, for godkjenning. Ingen skal kunne lese om seg selv eller noen de kjenner, med mindre de har ønsket det selv.

I denne boken vil jeg dele erfaringer og samfunnsbetraktninger jeg har gjort gjennom et legeliv. Som lege har jeg møtt tusener av mennesker som gjenspeiler livets hverdagslige utfordringer. Jeg håper at disse opplevelsene og utfordringene kan føre til lærdom, hjelp og refleksjon for leseren, slik de har gjort for meg. Det er ikke sjelden jeg har opplevd situasjoner hvor jeg tenker at jeg er usedvanlig heldig som får ta del i andre menneskers liv på denne måten, på godt og vondt. Et kontor med lukket dør og en embetseksamen i glass og ramme på veggen gir muligheter til å få se inn i rom som er lukket for de fleste. Dette gir også en unik mulighet for refleksjon over det samfunnet vi lever i og det felleskapet vi har skapt.

Jeg har ikke skrevet en helsebok som skal lære deg hvordan leve sunt eller bli gammel. Hvem er jeg til å skulle formane askese? Jeg har selv vansker med komme inn i gode treningsrutiner, jeg snuser av og til og drikker alkohol når anledningen byr seg. Jeg elsker meierismør, stresser og kaller folk som sinker trafikken for «kjerring», selv om sjåføren er en mann. Jeg er dog i bunn og grunn som regel snill og vennlig. Jeg elsker familie og venner, barn og hunder, og jeg tar stadig oftere til tårer når jeg blir rørt. Med andre ord er vel mitt liv og min helse, på godt og vondt, som alle andres.

Men om boken ikke gir svar på hvordan du kan leve til du blir hundre år, håper jeg den likevel skal kunne gi deg noen svar. Svar på hvordan vi kan leve litt bedre, og på hvordan noen av de menneskene jeg har møtt, har greid det.

Hvis noen etter å ha lest denne boken vil justere kartet sitt litt, ja, da har jeg oppnådd det jeg ønsket.

Oslo/Firenze, april 2016

Jørgen Skavlan

Et nytt liv

«Vi fødes gråtende, lever klagende og dør skuffet.»

Thomas Fuller

«Æ trur at det skjer nå her no, doktor Skavlan!»

Siv var gravid i 39. uke og hadde tre barn fra før. Selv hadde jeg to barn og var i min 28. uke som skjærgårdslege på Helgelandskysten. Det var ingen grunn til å diskutere om det virkelig var behov for legehjelp klokken 03.20 denne novembernatten i 1988. Da den neste rien kom, måtte mannen ta over telefonen. Om det var nordvesten jeg hørte ule rundt hushjørnene der ute ved havet eller pusteøvelsene til den gravide, vet jeg ikke.

«Jeg sender ambulansen nå!» sa jeg lett eksaltert til Reidar, den rolige ektemannen og snart firebarnsfar.

Det var altså midt på svarte natten, og det blåste stiv kuling fra nordvest. Jeg skjønte at det kunne bli fødsel midt i Alstenfjorden i tre meter høye bølger, en erkjennelse som traff meg midtskips som en knyttet neve. Så jeg ringte for å purre på mannskapet på doktorskyssbåten, Herøygutt. De var allerede på vei ned til kaia, for de var varslet av drosjen, som også kunne fungere som ambulanse når setene var slått ned. Jeg hev på meg støvler, en tykk genser og en falmet Helly Hansen-jakke. Skjegg hadde jeg også, noe jeg hadde slitt for å få anlagt. Antakelig burde jeg også ha begynt å røyke pipe, for å gjøre utrykket som værbitt skjærgårdsdoktor komplett.

Det jeg ikke greide å skjule der jeg stod på kaia og ventet på drosjen med den fødende, var en blanding av redsel og forventning. Thorbjørn, kapteinen på doktorskyssbåten, hadde allerede fyrt opp kaffetrakteren, ruset motorene og med det også pumpet varm luft ned i akterenden av båten, hvor legekontoret befant seg. Drosjen svingte inn på kaia, og på en båre lå Siv, rolig og blid mellom riene og mer enn klar til å føde sitt fjerde barn. Thorbjørn lente seg mot meg idet vi løftet båren over ripa på båten og hvisket inn i øret mitt:

«Her blir det nok barn i natt, Jørgen. Legger meg vestover og opp mot land jeg, og ned i ti knop, så du kan få gjort jobben din.»

Et lite blunk fra trygge Thorbjørn, og lukten av diesel og nytraktet kaffe som blandet seg med erkjennelsen av at nå, nå var det alvor!

Dette var altså i 1988, og slikt glemmer man aldri. Det setter i gang noen refleksjoner rundt begrep som mestring og egenomsorg. Jeg så nylig på tv at det i enkelte storbyer er blitt populært med såkalt «fødselscoach». Fødselscoachen, eller doulaen som det visstnok også heter, gjør angivelig det vi andre ikke gjør for den fødende. Det barnefar, jordmor, helsesøster, barnepleier, fastlege, gynekolog, mor, søster, venninne eller nabo ikke gjør. Hun tar nemlig vare på deg under hele svangerskapet. Hva vi andre da driver med, er uvisst. Fødselscoachen kan til og med være med deg inn på fødestuen, sies det. Der kan hun sikkert også tenne duftlys, om du vil. Dette er et eksempel på hvordan troen på egenomsorgen i vår tid svekkes, og grensene for hva vi selv skal kunne mestre, forrykkes. Individet med sin intuisjon og sine iboende evner til å klare seg gjennom de mest utfordrende situasjoner, parkeres.

Idet vi la fra kai i Silvalen, plottet Thorbjørn inn kursen mot Sandnessjøen og la oss, som han hadde lovet, tett opp mot land for å unngå de verste bølgene. Matrosen Helge stakk hodet inn i legelugaren, og med en bekymret mine så han på meg over brillekanten og spurte:

«Går det bra bak her? Kaffe? Må bli nå, for når vi er ute i fjorden, blir det for mye sjø? Har rullekake også.»

Både Siv og jeg avslo kaffe og rullekake, og Helge forsvant opp til styrhuset. Nå var det bare oss tre i legekontoret i akterenden av båten. Siv, jeg og det lille ufødte barnet. Gutta i styrhuset hadde varslet sykehus og ambulanse samtidig som de loset den enkle og flytende fødestuen trygt mot fastlandet og Sandnessjøen sykehus. Det gikk vel ikke mer enn tyve minutter før riene kom like regelmessig og tett som bølgene fra nordvest. Siv fødte sitt fjerde barn, midt i Alstenfjorden. Det lille barnet kom altså trygt til verden i to meter høye bølger takket være en trygg og selvgående mor, og med litt hjelp fra en vettskremt ung lege som måtte sette sjøbein for å ta imot. Noe fødselsutstyr fantes ikke. Jeg brukte to blå plastklemmer, som egentlig var ment til å knipe over urinkatetere, til å sikre navlesnoren, og jeg brukte en grov gipssaks til å klippe over den med. Et friskt barn og en lykkelig mor ble pakket sammen i en bylt av tepper. Da Thorbjørn hørte barneskrik aktenfra, smilte han, gav tre korte signaler i hornet og satte kursen til Herøygutt nordøstover mot Sandnessjøen. Akkurat idet han tok henne opp i 14 knop, serverte en fornøyd Helge kaffe i plastkrus og rullekake som aldri hadde smakt så godt. På kaia i Sandnessjøen stod ambulansen og en smilende jordmor og ventet.

Jeg kom hjem sent den kvelden og sa visst rørt til min kone idet jeg utslitt krøp under dynen: «Jeg er nesten blitt far i natt.» Og så sovnet jeg.

Noen år før dette, da også i min tid som skjærgårdslege, fortalte en eldre kollega meg noe jeg aldri glemmer. Han hadde tilbrakt et liv som distriktslege på ytre Helgeland. På fylkeslegens årsmøte på Hotell Diplomat i Bodø på åttitallet delte vi noen kveldstimer og en flaske rødvin. Refleksjonene han formidlet til en ung kollega, satte spor. Han ble nok litt sentimental utpå kvelden og tenkte tilbake på sin tid som ung og energisk lege ute i øyriket.

«Det jeg egentlig har brukt livet mitt til», sa han, «er å fortelle folk at de ikke skal dø riktig ennå. Det er nemlig det vi leger stort sett driver med.» Etter litt stille ettertenksomhet fra oss begge la han heldigvis til: «Og det har vært et nyttig og godt virke.»

Og jeg som trodde at min jobbhverdag skulle bestå i å stoppe blødninger, ta imot barn, slåss med psykotikere, plukke druknede opp fra havet og bli truet på livet. Vel, nå ble det nå engang slik alt dette skulle jeg også oppleve de kommende årene, men i det store og hele hadde han rett. Det skal nemlig riktig så mye trøst til før det blir noe blålys i en allmennleges hverdag. Det å ta imot barn i båt i nordvestlig kuling på ytre Helgeland er ikke noe alle leger får oppleve.

Det er helt andre typer problemer og utfordringer som dominerer yrkeshverdagen til 4500 allmennleger fra Hammerfest i nord til Lindesnes i syd. En lege må ofte forholde seg til tyve til tredve skjebner hver dag. Uansett hvem de er og uansett hva som måtte plage dem.

Nordmenn er hos sine fastleger 2,9 ganger i året, i gjennomsnitt. Nå snakker vi om dem som er inne til konsultasjon, ved blodtrykksapparatet. Medregnet dem som følger noen eller bare er innom for å hente noe, er vi er faktisk inne på legesenteret hele 4,4 ganger i året. På venterommene overalt i landet sitter:

De som bare skal ha noe med stempel.

De som aldri greier seg selv.

De som burde greie seg selv.

De som er syke.

De som ikke er syke.

De som har feber.

De som tror de har feber.

De som synes at de fortjener.

De som burde kommet før.

De som kommer altfor sjelden.

De som alltid kommer for sent.

De som bare trenger noen å snakke med.

De som har vanskelig for å snakke med noen.

De som tror de vet best.

De som ikke vet noen verdens ting.

De som er skeptiske til oss.

De vi er skeptiske til.

De som kommer med mor.

De som mor har med seg.

De som nettopp har mistet far.

De som tror at de er viktigere enn andre.

De som har sittet stille hele livet.

De som aldri har sittet stille.

De som ikke har tid.

De som har all tid i verden.

De mange som skal ha attest.

De store.

De små.

De unge.

De gamle.

De som er inne i magen til moren sin.

De som er i ferd med å dø.

De som tror de er i ferd med å dø.

De vi er glad i.

De vi ikke er glad i.

De vi helst vil skal finne en annen lege.

De som etter å ha lest denne boken vil finne en annen lege …

Alle disse menneskene er vårt ansvar. Det kan være slitsomt, frustrerende, gledelig eller interessant, men likegyldig blir det aldri. Det ligger nemlig i kjernen av legers yrkesutøvelse. En likegyldig lege må finne seg noe annet å gjøre. Allmennmedisinen representerer en myriade av utfordringer. Den er ikke nærmest grenseløs, den er grenseløs. Fysiske, psykiske og sosiale problemer hos Jørgen Hattemaker og Kong Salomo, og hos alle oss andre, et sted der i midten.

Det klassiske bildet av legen med stetoskop, skalpell og reflekshammer er i dramatisk endring, mer enn selv mange leger åpenbart skjønner. I det britiske samfunnet blir allmennlegen, som der har stor anseelse, nå omtalt som «Priests with stethoscopes». Legerollen forandres, og helsebyråkrati og psykososiale problemer blir en stadig større del av vår hverdag. Vi tildeles roller vi på mange måter ikke er skolert til, men som vi har fått kompetanse på over tid etter som samfunnets behov for profesjonalisering har tiltatt.

I Norge alene regner man med at millioner av legebesøk skyldes så enkle problemstillinger at pasientene kunne taklet det selv om de hadde riktig og kvalitetssikret informasjon. Evnen til egenomsorg synes, som jeg var inne på i innledningen til denne boken, å være på vikende front i vårt samfunn. Dette gir utfordringer som vil kreve nytenkning og utstrakt bruk av ny teknologi om vi skal kunne mestre den utviklingen som ligger foran oss.

Behovet for å kunne ivareta oss selv og ikke måtte profesjonalisere alle utfordringer i livet, er økende. I dette ligger det også at vi til syvende og sist selv har det endelige ansvaret for eget liv og egen helse.