LENE WOLD

Ære være

mine døtre

Dokumentar

© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Layout: Trygve Skogrand | Passion & Prose

E-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978–82–489–1931–5

Forfatteren har mottatt støtte fra stiftelsen Fritt Ord.

Av personvernhensyn er personene som opptrer i boka anonymisert.

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Til minne om alle kvinnene som
har blitt drept for ære i Jordan.

Fra forfatteren

DETTE ER EN dokumentarbok. Den er basert på hva personene som var til stede, har fortalt at skjedde, og informasjon jeg har innhentet fra sekundærkilder, i form av avisarkiver, rettsdokumenter, obduksjonsrapporter og annen faglitteratur. Beskrivelsene av en persons tanker, blikk og oppførsel i de ulike scenene i boken er basert på hva vedkommende selv har sagt at han eller hun tenkte eller gjorde, eller hva andre rundt dem har beskrevet at vedkommende sa eller gjorde.

Hovedpersonene står fremdeles i fare for å bli drept eller fengslet dersom deres identitet blir kjent. Navn, familiesammensetning, geografiske referanser, tidsangivelser og annen informasjon som kan være med på å identifisere personene og familien deres, har derfor blitt endret eller utelatt.

For en nærmere gjennomgang av metode og arbeidsprosess, se kapitlet «Slik ble boken til» i slutten av boken.

DET VAR EN av disse fuktige, støyende sommernettene i Aqaba. Bønneropene gjallet mellom tårnene i den lille jordanske kystbyen som ligger to timer sør for oldtidsbyen Petra, på et punkt på kartet hvor både Jordan, Israel og Saudi-Arabia møtes. Lyden blandet seg med støyen fra takviften som tappert snurret rundt for å bekjempe 35 varmegrader. Jeg lå utmattet på sengen og stirret på de sirkelformede bevegelsene.

Svosj.

Svosj.

Den fuktige luften kilte over svetteperlene på panna mi.

Jeg tenkte på artikkelen jeg burde skrive ferdig. Jeg hadde reist til Jordan for å frilanse for den britiske avisen The Independent, etter et kort opphold i Libanon – hvor jeg som nyutdannet journalist hadde blitt tvunget til å forlate landet da 40 utlendinger ble kidnappet og det gikk rykter om at internasjonale journalister skulle tas til fange og halshugges. Dette var i begynnelsen av konflikten i Syria i 2011, da slike nyhetssaker ennå ikke var hverdagsmat, og vi journalister ikke hadde for vane å publisere bilder og videoer av drapene på våre kollegaer. Trusselen gjorde derfor sterkt inntrykk på meg, og jeg ble kjørt til flyplassen et kvarter før veien ble stengt med brennende bildekk.

Realisten i meg hadde blitt skremt, men idealisten var fremdeles på jakt etter å dokumentere menneskerettighetsbrudd. Jeg måtte tilbake til Midtøsten, og lovet både avisen og meg selv at jeg skulle gi en stemme til dem som vanligvis ikke blir hørt. I verdens mest dokumenterte konfliktområde. Uten å sette meg selv i altfor stor fare.

Jordan var følgelig det beste alternativet. Det ga meg indirekte tilgang til konfliktene i Syria, Libanon og Irak, og alle menneskene som flyktet derfra.

Plutselig banket noen på den papirtynne døren til rommet mitt og ba meg om å åpne. Jeg ble forundret. Dette var første gang jeg var i landet, jeg kjente ingen her ennå og ante ikke hvem personen på den andre siden av døren kunne være. Så sa en mannsstemme navnet mitt.

«Hvem er det?» svarte jeg, listet meg bort til døren og forsøkte å se gjennom sprekken i treverket.

Mannen banket hardere og forsøkte å vri håndtaket opp. Jeg rygget bakover.

«Åpne opp!», sa han, mer aggressivt, og jeg skjønte at han hadde planer om å bryte seg inn. Det var ingen vei ut fra rommet. Ingen jeg kunne ringe etter for hjelp. Å rope, eller kontakte resepsjonen, var ikke noe alternativ. Hva om det var flere enn ham der ute? Hva om mennene i resepsjonen var med på dette? Hvor ellers skulle han ha fått navnet mitt fra?

Jeg vurderte å klatre ut av vinduet fra fjerde etasje, men det var allerede for sent. Låsen ga etter, og døren ble skjøvet opp. En mann kom inn. Idet blikkene våre møttes, forsto jeg hva som var i ferd med å skje.

Jeg kjente ham igjen. Han var en kraftig, eldre mann som hadde fulgt etter meg hele dagen. Han hadde grått skjegg. Markant nese. Flekkete skjorte. Og store buskete øyebryn. Jeg la merke til ham da jeg gikk forbi ham på grønnsaksmarkedet utenfor byen. Han så på meg med et blikk som så tvers gjennom kåpen og hijaben jeg hadde tatt på meg nettopp for å unngå slike blikk. Han ropte etter meg. Smattet. Og plystret. Jeg hadde sett en annen vei og ignorert ham. Økt tempoet. Tenkt at følelsen av at han fulgte etter meg, var noe jeg innbilte meg.

Men nå sto han altså her. På mitt hotellrom, og kledde av meg med blikket på ny. Jeg forsøkte å lukke døren, men fikk den smelt så hardt i ansiktet at jeg falt bakover. Det svartnet for øynene mine. Blodsmak fylte munnen. Jeg innså at dette kom til å gå galt.

Da kom en annen mann med briller og svart skjegg inn, la armen på skulderen til den første mannen og snakket rolig til ham. Han dro så med seg personen ut av rommet og lukket døren forsiktig igjen. De forsvant. Uten et blikk, uten et ord.

Jeg ble liggende og vente på at de skulle komme tilbake. Så på den lukkede døren med ødelagt lås. Jeg hadde fremdeles ingenting å beskytte meg med.

Det dryppet blod på gulvet da jeg reiste meg. Dråpene piplet fra hodet og traff tærne mine. Jeg trakk pusten, var omtåket og manglet balanse. Ble stående slik i noen minutter før jeg åpnet døren forsiktig og kikket nedover gangen. Det var ingen der. Jeg var alene. Men frykten slapp ikke taket.

I etterkant fikk opplevelsen meg til å stille spørsmål ved ting jeg ikke hadde tenkt på tidligere. For hva slags rettigheter hadde jeg hatt i Jordan hvis jeg hadde blitt voldtatt denne kvelden? Kunne jeg ha anmeldt forholdet til politiet? Dratt til sykehuset og fått hjelp? Bearbeidet hendelsen og snakket om den med venner og familie?

Jeg søkte etter svar. Lånte bøker. Leste meg opp. Diskuterte med imamer, journalister, advokater og organisasjoner. Besøkte fengsler. Sykehus. Familier. Gravplasser.

Spørsmålene ga meg ubehagelige svar. For hvis jeg hadde kommet fra en svært konservativ familie i Jordan, og blitt voldtatt den kvelden, hadde de rundt meg ment at det var min egen skyld. Og at jeg kunne drepes for ære. Jeg kunne ikke anmeldt forholdet til politiet, for hvis jeg hadde gjort det, hadde det mest sannsynlig blitt sett på som et brudd på lojalitetsbåndene til familien og islamsk skikk. Og jeg kunne ha blitt dømt for å ha hatt sex utenfor ekteskapet. For å gå rettens vei måtte jeg hatt fire vitner som kunne bekrefte at det var et overgrep. Noe jeg naturlig nok ville manglet. Man finner sjelden fire vitner til en voldtekt.

Jeg ville ikke fortalt sykehuset hva som virkelig hadde skjedd heller, av frykt for at de skulle rapportere det videre til politiet. Og jeg ville ikke fortalt venner eller familie om hendelsen. For ved å gjøre det hadde jeg brakt skam over meg selv og familien, og gitt mine nærmeste en legitim grunn til å drepe meg. Jeg hadde krenket familiens ære. Spesielt hvis jeg ble gravid som følge av overgrepet.

Selv lovverket i Jordan hadde indirekte legitimert et slikt æresdrap. En ektemann eller en nær slektning som dreper en kvinne som følge av ære, får nemlig redusert straff ifølge jordansk straffelov.1 Straffen kan variere fra tre måneder til ti år. Hvis familien min hadde sagt til domstolene at de ikke ønsket å hevne drapet – noe de fleste sier i slike tilfeller i Jordan – hadde gjerningspersonen fått maksimalt noen måneder i fengsel.

Med andre ord: Hvis jeg hadde blitt voldtatt og drept i Jordan, ville ikke gjerningspersonen blitt fengslet lenger enn noen måneder. Faktisk er sjansen for at jeg selv hadde blitt fengslet, større. For kvinner som står i fare for å bli drept av familien, blir satt i fengsel for å beskyttes mot sine egne familiemedlemmer. Det er en del av den kriminalitetsforebyggende loven fra 1954, som gir guvernører i Jordan juridisk rett til å holde en kvinne i såkalt administrativ forvaring uten lov og dom dersom hennes løslatelse vil medføre at en kriminell handling finner sted.2 Med en slik forvaring risikerer man å bli sittende i inntil et år, men mange blir værende på ubestemt tid. Bare guvernøren har autoritet til å avgjøre om trusselen mot kvinnen er redusert, slik at hun kan slippes ut. Straffen overføres med andre ord direkte til offeret for den tiltenkte kriminelle handlingen. Kvinnene fengsles, mens gjerningspersonene går fri.

Jeg innså at det i praksis betyr at det i dag sitter et uvisst antall kvinner i jordanske fengsler og soner straffen for et drap som aldri har funnet sted. Et drap hvor de var ment å være offeret. Det var en realitet som sjokkerte meg, og ble skjellsettende for de neste fire årene av mitt liv.

For da den fremmede mannen brøt seg inn på hotellrommet mitt i Aqaba, følte jeg virkelig at noe var i ferd med å bli tatt ifra meg. Jeg følte at jeg ikke hadde vært forsiktig nok. At det var min skyld at jeg hadde endt opp i denne situasjonen, og at jeg hadde vært naiv som reiste til Jordan som enslig kvinne. Jeg kjente på skammen. Merket hvordan min integritet som sterk og selvstendig kvinne var truet. Jeg følte at det var mitt ansvar å beskytte min egen kropp. Som om det hadde vært min skyld om denne fremmede mannen klarte å forgripe seg på meg.

Med det fikk jeg et innblikk i hva ære virkelig er. Og hvordan den kan bli tatt fra deg. Jeg innså at æresdrap er så mye mer komplekst enn det jeg tidligere hadde trodd, og følte at jeg hadde et ansvar for å undersøke temaet nærmere. Denne gangen banket historien bokstavelig talt på døren min. For hvordan rettferdiggjør man et æresdrap?

Det var et spørsmål som førte meg dypt inn i den jordanske kulturen, inn i lukkede fengsler i Aqaba og ut i den endeløse ørkenen i Wadi Rum. Jeg lette gjennom rettsdokumenter og nyhetsarkiver etter historier om æresdrap fra 1995 til 2014, og endte opp med å lage en liste med 139 navn. Det var 139 kvinner som hadde blitt skutt og drept, kvalt med elektriske ledninger, brent til døde, halshugget med øks, knust med steiner, kjørt i hjel eller tvunget til å drikke gift. For årsaker som voldtekt, umoralsk oppførsel, utroskap, å bruke sminke eller å komme for sent hjem.

Historiene var sjokkerende, men jeg forsto fort at det ikke var blant ofrene jeg ville finne svaret på spørsmålet mitt. For det er bare gjerningspersonene selv som kan forklare hvordan man rettferdiggjør et æresdrap. Kun en far som har drept sine egne barn, vet hva som fikk ham til å gjøre det. Kun en bror, mor eller søster som var med på å ta livet av en av sine egne, vet hva slags tanker man sitter igjen med i etterkant. Derfor bestemte jeg meg for å dra til nabolagene hvor disse kvinnene vokste opp. Jeg ville finne søsknene, fedrene og mødrene som hadde tatt livet av dem, slik at jeg kunne spørre dem om hvorfor.

De neste årene møtte jeg menn som ble tvunget til å drepe sine egne mødre mens de ennå var barn, gutter som ble presset til å ta livet av søstrene sine, og ektemenn som stolt fortalte hvordan de torturerte sine egne koner til døde.

Historiene var mange, men én skilte seg fra alle de andre. Jeg møtte Amina, som overlevde et æresdrap, og faren Rahman, som tok livet av søsteren hennes med flere skudd mot hodet. Historien deres var unik fordi jeg hadde mulighet til å høre begges side av saken.

Aldri før har jeg vært så sint på noen som på Rahman. Og aldri før har jeg hatt så vondt av noen, som Rahman. For selv om han innrømmer at han forsøkte å drepe begge døtrene sine, og klarte å ta livet av den ene, vedkjenner han seg ikke noe ansvar for det han har gjort. Tvert imot fremstiller han seg selv som et offer for en subkultur som setter ære over liv. Det forundrer meg. For hvis handlingen ble utført for ære, skulle man kunne forvente at han var stolt over det han har gjort?

Men det er lite ære og stolthet å finne i øynene til Rahman. Og perspektivet hans har utfordret mine egne fordommer. For når vi snakker om æresdrap, blir som regel kvinnene fremstilt som ofre, mennene beskrevet som monstre, og islam trukket frem som årsaken. Jeg vet nå at det er en svært misvisende oppfatning av en praksis som er så kompleks, og handler om så mye annet. For æresdrap har ingen ting med sharia, Koranen eller islam å gjøre. Det handler om en kultur som setter ære over liv. Som vi kan utfordre og forandre.

«Hva får en far til å ville drepe sine egne barn?» spurte jeg Rahman på slutten av våre konfliktfylte samtaler.

«Hvordan rettferdiggjør man et æresdrap?» spurte jeg Amina den gangen vi møttes i ørkenen utenfor Wadi Rum.

Svarene deres resulterte i denne boken.

Takk for alt dere delte.