MONICA CSANGO

Fortielser

Min jødiske familiehistorie

© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner | Blæst

Layout: Trygve Skogrand | Passion & Prose

E-bok: akzidenz as | Dag Brekke

Forfatteren har mottatt støtte fra stiftelsen Fritt Ord.

ISBN: 978-82-489-1998-8

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Familiealbum

I MIN FAMILIE BLE menneskene som forsvant, dyrket som levende. Det ble kjøpt inn mat til slektninger som ikke lenger levde. Under måltider ble det satt frem stoler til personer som aldri ville komme tilbake. Og hver eneste eiendel som fantes igjen etter dem, ble sirlig pakket inn i silkepapir. Enkelte ganger ble de hentet frem. Luktet på.

Vi fikk aldri, aldri glemme dem. De skulle være med oss til vi trakk vårt siste åndedrag.

Helt siden jeg var liten, har jeg tatt inn og tolket min families historie og konstant båret den med meg. Det ble utvekslet ord mellom menneskene, men meningen lå i alt som ikke ble sagt. Ingen likte å snakke om det som hadde skjedd; min familie likte best å tie.

Selv om jeg hele livet har opplevd å bli sett av mine slektninger, tror jeg at tankene deres var et helt annet sted: Det de egentlig forsøkte å finne i meg, var livet til alle de hadde mistet. De så alltid etter spøkelser. De jobbet hardt med å forsøke å gjenopprette livet.

Slik ble det til at jeg mange år senere skjønte at jeg alltid har vært plaget av lukten av død. Jeg er hjemsøkt av et savn som egentlig tilhører noen andre.

JEG ER PÅ besøk hos farmor Magda i Budapest. Hun har nylig feiret sin 80-årsdag. I stillhet. Hun fikk telefoner fra dem som er igjen av vennene hennes. Så vidt jeg vet, er det en liten håndfull. Så ringte pappa og jeg henne pliktskyldigst, bare for å høre henne si: «Det skal ikke være praktisk mulig å leve så lenge.»

Så lo hun høyt, mens vi ikke visste hvordan vi skulle respondere.

Selv om kalenderen viser mars måned, er det sommervarmt da jeg kommer til byen fra en lunefull vinter hjemme i Norge. Her kryper varmen inn i hver pore; det er som om kulden aldri har eksistert.

Farmor ser plettfri ut, har god smak som alltid. Hun har på seg store, mørke solbriller av merket Paloma Picasso. Det rødlige håret er klippet i en litt underlig bob-fasong, gredd bakover, og er så tørt at jeg nesten kan høre at det knitrer. Hun har på seg en hvit, nystrøken skjorte med korte ermer. Over det igjen en drakt i et tynt ullstoff med store, grønne og oransje ruter vevet inn i stoffet på beige bunn. Denne drakten kaller hun vårdrakten sin. Jeg har sett den før, og den vekker et vagt minne i meg om da hun og jeg trålet butikkene i det kommunistiske Budapest for å kjøpe noen klær til meg en februardag i 1979. «En kvinne trenger en viss stil», husker jeg hun sa da. Jeg skjønte ikke hva hun mente, jeg husker bare at jeg klemte den litt senete hånden hennes. Hun klemte ikke tilbake, så bare på meg med et litt fjernt smil. Det var ikke kaldt, bare langt borte.

Farmor har drakter til enhver årstid. Alle klærne er sydd hos en skredder, men innkjøpene stoppet en gang på 1970-tallet. Alt ser likt ut, alt er strøket og renset, og det er alltid en sofistikert duft av Miss Dior, Calèche eller andre klassiske parfymer rundt henne. Noen ganger Diorissimo, som lukter liljekonvall. Men ikke for mye. For mye er vulgært. Rundt halsen, brettet utenfor skjorten, har hun et tykt gullkjede med anheng: en rund gullkule, et trafikklys og en liten komet i gull. Jeg vet ikke hva de skal symbolisere. For meg er disse smykkene farmor. Jeg har aldri sett henne med noe annet kjede. På fingrene har hun ringer som er for store til de tynne fingrene. Hun har alltid en litt strammere ring over en litt videre for å holde den på plass.

Hun har passert 80, men hun er en av de vakreste kvinnene jeg vet om. Den hvite, gjennomsiktige huden hennes ser ennå ung ut. Hun har en verdighet. En ro. Men jeg som kjenner henne, vet at roen er en midlertidig tilstand.

FARMOR FORTALTE OFTE at hun var en av Budapests vakreste kvinner. At hun var så pen at hun måtte sitte med ryggen til da hun og Ferenc var ute og spiste på restaurant.

Da hun fortalte slike historier, ble jeg bare sittende og måpe, men hun snakket sant; når jeg ser på bildene, ser jeg en kvinne som er helt uvanlig vakker.

«En gang skulle vi ut og spise rett ved Balatonsjøen på et sted som het Siófok», fortalte hun. «Sønnen til statsleder Miklós Horthy pleide også å feriere der. Jeg hadde tatt på meg en nydelig kjole i en dypblå farge, og hadde fått satt opp håret i en kunstferdig topp. Jeg visste at Ferenc syntes jeg var pen, for han hadde sagt det til meg sikkert femti ganger under bilturen fra Budapest. Da spurte han: ‘Hva er det alle driver og ser slik på deg for?’ Jeg svarte som sant var, at jeg ikke ante hvorfor de så på meg; jeg la egentlig ikke merke til det selv. Jeg hadde selvsagt sminket meg ørlite og tatt på en av mine peneste kjoler, men det var jo for å glede mannen min.

Men altså: Han kunne bli gal av sjalusi, han orket ikke at andre menn så på meg. Jeg hadde jo blitt advart om dette før vi giftet oss, blant annet fortalte en av fetterne hans at han kunne ha et voldsomt temperament. Men jeg brydde meg ikke, visste at det var bare ham jeg ville ha.»

Farmor var enestående på monologer, og hun var en dyktig og underholdende forteller. I et annet liv kunne hun vært en fantastisk skuespiller, for hun rommet hele spekteret av menneskelig tilstedeværelse og innsikt. Jeg lurte ofte på hvor stor del av historiene hennes som var sanne, og hvor mye som var diktning. Men hun fortalte alltid med en slik innlevelse og overbevisning at det var vanskelig å ikke tro det jeg hørte. Noen ganger la hun hodet litt på skakke for å se om jeg fulgte med.

«Vet du, Monica, at jeg hadde så tykt og flott hår at jeg måtte ha frisørdame flere ganger i uken for å sette det opp. Jeg var så liten og håret så tungt.»

Så reiste hun seg og begynte å gå skjevt med hodet til siden for å illustrere hvor tungt håret hennes hadde vært i forhold til resten av kroppen.

Hun lo av det hun fortalte. For meg så hun ut som hun alltid hadde gjort, for meg hadde hun ikke forandret seg på 40 år. Dersom man ikke så henne og kun hørte latteren hennes, kunne man lett forestille seg at det var en kvinne på 30 som lo.

Hun kunne fortelle vitser som var helt på kanten. I tillegg til den store mengden litteratur hun leste, kjøpte hun også dameblader. Hun hadde en viss innsikt i hva som rørte seg i den moderne verden. En gang, da jeg var i tenårene, våknet jeg og så at hun hadde sakset ut en artikkel om sex til meg fra et av bladene. Hun hadde lagt den på en krakk som sto ved siden av sengen min. Den var stukket halvveis inn i boken De elendige av Victor Hugo som jeg leste. Hun hadde gjort noen understrekninger i artikkelen. Jeg rødmet dypt, gjemte artikkelen i kofferten og nevnte den aldri med et ord. Det gjorde ikke farmor heller.