En familiebiografi

Bearbeidet av Mustafa Can

Oversatt av Nina Aspen, Janneke Flem Jansen
og Irene Inman Tjørve

Copyright © Jason Diakité 2016

Albert Bonniers Förlag

Norsk utgave: © 2017 Kagge Forlag AS

Originaltittel: En droppe midnatt

Oversatt fra svensk av Nina Aspen, Janneke Flem Jansen og
Irene Inman Tjørve

Omslag: Jesper Waldersten

Formgivning: Nina Ulmaja

Norsk tilrettelegging omslag: Løvaas Lito AS

Tekst fra Amin Maaloufs In the name of Identity er hentet fra Per E. Fossers norske oversettelse, Pax, 1999

Sats og e-bok: akzidenz as, Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-1999-5

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Libation

Til mine forfedre og formødre.

Jeg står på skuldrene til deres oppofringer og resolutte mot.

Ubuntu

You may shoot me with your words,

You may cut me with your eyes,

You may kill me with your hatefulness,

But still, like air, I’ll rise.

MAYA ANGELOU

It Ain’t Where You From, It’s Where You At

Han hadde alltid blanke sko. Til og med i sin alders høst da han hadde mistet alt håret. Da prostatakreften i økende tempo fortærte ham innvendig. Da han tilbrakte dagene med å vente på slutten i den nedsunkne, røde favorittlenestolen med plasttrekk, var skoene hans alltid blanke.

Farfaren min, Solomon Warren Robinson, kalt Silas, kunne danse, og han kunne kle seg. Uka gjennom passet han jobben som servitør på Pullman-toget mellom New York og Philadelphia. Han mistet aldri en arbeidsdag. Ingen forkjølelser, verkende ledd, hovne føtter eller eksistensielle kriser stoppet ham fra å gjøre sin plikt.

Silas ble født i den lille byen Allendale i den subtropiske delstaten South Carolina i sørstatene. Moren og tvillingbroren hans døde i barsel. Silas og hans eldre bror Wade vokste opp hos tanten. Faren sin kjente han aldri. Da han var ni år, erklærte tantens bryske ektemann at det var bortkastet for en liten nigger å gå på skolen.

– Bøker får du ingenting ut av. Skaff deg en jobb og bidra til husholdningen hvis du skal bo her.

Farfar sluttet på skolen i tredje klasse. Da han ble født i 1907, hadde slaveriet i teorien vært avskaffet i mer enn førti år, men gjennom en høyesterettsdom i 1896 etablerte man «separate but equal», og amerikansk apartheid var et faktum.

Plantasjene og herregårdene lå stolte igjen rundt Allendale – som monumentale påminnelser om at ingenting egentlig hadde forandret seg. De vidstrakte bomullsmarkene måtte fremdeles høstes hver sesong, og hendene som plukket bomullen, var fremdeles svarte. Formannens pisk slo riktignok ikke over farfars rygg da han jobbet på markene som liten, men i postslaveriets South Carolina var den gnagende fattigdommen langt mer effektiv enn pisken.

Det eneste jeg har etter farfar, er en sandfarget trenchcoat. Så slitt av tidens tann at jeg må ta den på meg ytterst forsiktig. Fôret er nesten revet i stykker, og lommene er fulle av hull. Men da Silas kjøpte den, var det en investering. Han jobbet hardt for hver eneste cent. Han hadde bare de pengene han hadde tjent, som bomullsplukker, skopusser og servitør. De rakk akkurat til mat og livets opphold.

Frakken må ha vært viktig for ham. Nå var han ikke lenger en av de barføtte, fillete svarte skikkelsene som slet seg ut på åkrene i sør. Jeg ser for meg hvordan farfar betrakter frakken i speilet og kjenner stoltheten vokse i brystet. Hvordan den matcher de blanke skoene og den bredbremmede hatten. Han kledde seg alltid elegant for å signalisere til alle han passerte på Harlems bulevarder, at her kommer en sofistikert storbyboer som har klart å komme seg opp og frem. Opp, nordover, vekk fra de leirete bomullsmarkene og – som trettenåring – til Harlems stabile brosteiner.

Frakken. Vevd av de samme bomullsfibrene som han og alle slektningene hans før ham var tvunget til å plukke fra morgengry til solnedgang.

I den romslige andelsleiligheten min i det sentrale Stockholm, langt fra den segregerte verdenen farfar vokste opp i, får denne frakken meg til å spørre meg selv: «Hvem er jeg? Hvem er mitt folk? Hvor er hjemmet mitt?»

Gjennom hele oppveksten i Lund lette jeg etter et svar. Et entydig, sammenhengende bilde av hvem jeg var. Jeg ønsket meg en hvit hudfarge, ett folk, én opprinnelse, en kollektiv fortelling og én historie. Ett hjemland.

Hvor skulle jeg begynne å lete? Min identitetsbygging ble et lappeteppe, en mosaikk av ulike bruddstykker og biter som jeg omhyggelig forsøkte å sette sammen til en Jason Michael Bosak Diakité. Jeg var aldri amerikaner, aldri svensk, aldri hvit, men heller aldri svart. Jeg var ingenmannslandet i verden.

Jeg har et komplekst system av røtter som forgrener seg over kontinenter, etnisiteter, klasser, fargeskalaer og epoker. Jeg er Jason, sønn av den svarte Madubuko Diakité og den hvite Elaine Bosak. Jeg er alle de landene forfedrene mine kom fra og ble skipet til i lenker. Jeg er alle de fargene og nyansene huden deres hadde. Jeg er deres sinne og lengsel, deres slit og strev, fremganger og drømmer. Jeg er en krysning mellom Slovakia, Tyskland, Frankrike, Afrika, South Carolina. Mellom hvit, svart og cherokee. Jeg er møtet mellom Bosak, Schneidmüller, Hauser, Privat, Robinson, Davis og Miller. Summen av mammas slavisk-tyske røtter og pappas afrikanske opprinnelse, formet i folkhems-svenske omgivelser.

Må jeg ha ett hjem? Må jeg ha én opprinnelse? Er det for å gjøre det lettere for, eller rett og slett blidgjøre, omverdenen? Gjøre det lettere for dem å sette en merkelapp på meg, ta mål av meg, plassere meg, innhegne meg og bedømme meg?

Er det derfor jeg plaget meg selv så lenge med disse spørsmålene om identitet? For å kunne gi den som spør hvor jeg kommer fra, et enkelt svar?

Kanskje. Mennesket har behov for tydelige svar. Tydelige grenser mellom det gode og det onde, mellom lys og mørke, mellom rett og galt, mellom venn og fiende, mellom «vi» og «dem». Som om det ellers ikke kan eksistere.

Kan ikke jeg ha mange opprinnelser, identiteter, hjem?

Lenge trodde jeg at jeg ikke hadde noe valg, for det var slik verden og menneskene fungerte. Jeg så for meg at var man svensk, så var man hvit, og likedan hvis man kom fra Scranton i Pennsylvania, som moren min. Men hvis man kom fra Harlem, var man svart, som faren min og familien hans.

Gang på gang fikk jeg slengt ordet «niggerdritt» etter meg i skolegården på Tunaskolan. Onkelen min hilser meg høylytt med «Hey, Puerto Rico» hver gang vi treffes. Ofte svarer jeg på spørsmål om jeg er fra Marokko, Thailand, India, Ecuador, Cuba eller Etiopia.

– Jason, betyr ikke det Jesus på arabisk? ble jeg spurt av en middelaldrende mann i Harlösa.

Navnet mitt signaliserer at jeg er noe annet. At jeg ikke er en av «oss».

– Diakité, hva slags navn er det? lurte en kassadame på et varehus i New York på.

Hun uttalte det riktignok som «the architect».

– Diakité kommer fra peul-folket, eller fulani, som man også kaller folkegruppa, svarte jeg, glad fordi hun var nysgjerrig. – Navnet er like vanlig i Guinea, Burkina Faso, Mali, Senegal, Gambia og Nigeria som Williams eller Jones er i USA.

Kassadama bare trakk på skuldrene.

Alle de timene jeg som niåring stirret på den hvite flekken på den høyre håndbaken min og tenkte at det kanskje fantes noe hvitt under den brune huden. Kanskje kom den hvite flekken til å vokse og gjøre meg til den jeg ville være – hvit?

Jeg husker hiphopens medrivende beats og den selvbevisste stoltheten over svart hud. Public Enemys og Boogie Down Productions’ kraftfulle budskap om å stå opp mot systemet og være stolt av den man er og hvor man kommer fra. Som i den kanoniserte rapperen Rakims tidløse strofe:

It ain’t where you from, it´s where you at.

Jeg husker øyeblikket da følelsen av hjemløshet slo meg aller sterkest, da jeg virkelig kjente at jeg aldri kom til å bli akseptert som en av «oss» – til tross for alle priser, all hyllest, all ros, alle gullplater og all kjærligheten fra fansen: Jeg befinner meg i tredje etasje i Riksdagshuset og skal holde en takketale etter at 5i12-bevegelsen tildelte meg en antirasisme-pris. Med skjelvende bein, hender og stemmebånd, foran kameraene, mikrofonene og ansamlingen av politikere, journalister og venner, blir talen min ikke annet enn nok en desperat bønn om å få være en av «oss». At hjemme for meg skal få være Sverige.

En uke tidligere har jeg sluppet låten «Svarta duvor och vita liljor» sammen med rapgruppen Kartellen. I en av strofene rapper jeg: «Dunka Jimmie gul och blå och hissa i en flaggstång.» Metaforen min for hva jeg synes om Jimmies og SDs forsøk på å hevde tolkningsrett angående hva og hvem som er svensk, utløser en storm av trusler og hat i sosiale medier. Avisene kaller låten en trussel mot demokratiet. Riksdagspresidenten boikotter derfor prisutdelingen og forviser oss til et lite rom i tredje etasje.

Jeg husker ikke om jeg noen gang har følt meg så uvelkommen i det jeg trodde var hjemlandet mitt. Jeg er født her, jeg snakker språket flytende, den svenske kulturen er lagret i meg.

Jeg har ledd av Hasse og Tage, sunget Bellmans epistler av full hals, lest Nils Holgerssons forunderlige reise gjennom Sverige, hoppet froskehopp rundt maistengene, spist falafel i Malmö, lest om vikingtokter mot irske klostre, lært meg å fremsi kongerekken, strevet meg gjennom Hemsøboerne, forbannet været i samtale med persiske taxisjåfører, sneket på T-banen og danset til Herrey’s og Carola. Jeg har gått Brösarps backar, klatret på Ales steiner, spydd i parken på valborgsnatta, blitt forhekset av nordlyset og oppspist av mygg i de lange, lyse nettene under midnattssola.

Likevel har jeg alltid båret med meg den murrende følelsen av at jeg bare er en gjest i noen andres hjem. Kan jeg virkelig lukke opp kjøleskapet og bare forsyne meg av det som er der? Jeg må passe meg så ikke jeg velter en vase eller kanskje ødelegger noe lettknuselig. Får jeg blir her så lenge jeg vil? Kan jeg slippe å bli redusert til «den andre»? Kommer hudfargen min alltid til å følge meg som en skygge, som når som helst kan vendes mot meg og bli det eneste som definerer meg?

Hvem er jeg?

Farfar kledde seg alltid ulastelig og holdt hodet høyt hevet. Han brukte lut i håret for å rette ut krøllene og gjøre håret glatt, gjøre seg hvitere. Men drømte han noensinne om noe større enn sitt strengt rutinepregede liv som servitør? Hva var det i så fall som svevde ute ved hans drømmers horisont? Hvilke spørsmål lå og murret i farfar? Når han gikk sine lange søndagsturer på Harlems brede avenyer, funderte han på hvem han var? Skammet han seg noen gang over sin gulbrune hudfarge og sin enkle bakgrunn? Hvilke redsler bar han på?

Stående foran speilet i hjemmet mitt i Stockholm, med farfars slitte frakk på meg, forstår jeg at må reise til hjemtraktene hans. Jeg må finne limet som kan feste sammen den splintrede mosaikken som er min identitet. Jeg må til det stedet han ble født. Jeg må til South Carolina.

Cousin Willie

Jeg gnir lenge for å få vekk de siste restene av øyerusk som sitter igjen der øyekroken slutter og neseryggen begynner, slikt man får av for lite søvn. Jeg ble liggende i sengen med laptopen på magen til klokka fire i morges mens jeg forgjeves prøvde å finne nok ro til å sovne. Jeg har for lengst innsett at det er bedre å lese før jeg sovner, men det blir vanskeligere og vanskeligere å rive seg løs fra nettet. Timene flyr av gårde mens jeg surfer mellom musikkblogger, auksjonssider og nyhetsnettsteder.

Nå er klokka litt over elleve, og jeg sitter ved kjøkkenbordet i morgenkåpa med pc-ens hvite skjermlys i ansiktet igjen. Vinteren vil ikke slippe taket i Stockholm. Det er februar. Grått. Verden gir inntrykk av å befinne seg inni en tjukk ullkofte av tette, lavthengende skyer. Forrige februar talte jeg bare to ettermiddager da blåfargen på himmelen var synlig for oss nordboere. Det er det samme i år. Følelsen av uendelig vinter forsterkes av at jeg har lukket opp et vindu for å lufte. Kulden finner fort veien inn på kjøkkenet. Med korslagte armer gnir jeg skuldrene mine og forsøker å finne et gammelt klipp på pc-en. På den kornete svart-hvitt-filmen vises blueslegenden Sonny Boy Willamson som følsomt synger låten «Nine Below Zero» for et helhvitt publikum.

She wait til it got nine below zero, and put me down for another man

Sonny Boy vugger frem og tilbake i takt med musikken, drar frem munnspillet og får det til å låte mer inderlig enn den mest smektende klagesang. Jeg reiser meg og lukker vinduet, en skikkelig lufting får vente til sola finner tilbake til våre nordlige breddegrader og smelter litt av frosten i jorden og menneskene.

Her trengs det en kopp kaffe, skal jeg få noe skikk på denne formiddagen. Jeg lar vannet renne lenge før jeg fyller vannkokeren. Hvorfor gjør jeg alltid det? Hvor mange liter rent vann lar jeg renne rett ut i vasken hver morgen? Jeg vet ikke hvor denne uvanen kommer fra. Kanskje rommer den en dyptsittende lyst til å bo ved havet, slik at jeg forsøker å lokke frem noe av følelsen ved å fylle oppvaskkummen? Til tross for at det snart er midt på dagen, er det nesten ingen mennesker å se på fortauet nedenfor vinduet mitt. Sverige har fremdeles ikke turt å våkne fra vinterdvalen.

Da Sonny Boys låt avrundes, innser jeg at jeg trenger noe litt mer opplivende, og setter på D’Angelos nye album, Black Messiah.

Take a toke of smoke from me as you dream inside, let your days slip away come with me and ride …

Slik åpner platen, og med denne strofen kjenner jeg en varme bre seg i rommet.

Nevøen min på ett år har blitt rammet av en artritisk sykdom. Han har ligget på sykehuset i flere uker, og hele familien er omtrent i oppløsningstilstand. Vinterdepresjonen har blitt ytterligere forsterket fordi jeg ikke har skrevet en låttekst på nesten et halvt år. Jeg føler meg bortkommen. Forrige måned fylte jeg førti.

Hva har jeg egentlig utrettet i livet? Jeg har definitivt samlet en del magiske konserter og minner, men mottoet livet er kort føles utilstrekkelig nå. Det må tilføyes at livet også er langt. Hva skal jeg gjøre med årene jeg har igjen? Jeg har viet livet mitt til karrieren. De siste tjue årene har det vært unnskyldningen min for alt og min urokkelige førsteprioritet. Musikken har gått foran familie, venner og forhold. Nå merker jeg bare at den berømmelige karrieren og det tilhørende selvbildet mitt er i ferd med å oppløses som et røykteppe i en tiltagende bris. Skrivesperren og det mislykkede forholdet mitt er glassklare tegn på at jeg ikke er på et bra spor i livet. Jeg trodde hele veien at min eneste sjanse til å finne trygghet var et hjem, et forhold og det å stifte familie. Men jeg ser ut til å være en kjærlighetsdyslektiker, en som er uten evne til å elske.

Baobabtreet jeg kjøpte i Senegal i fjor, og som har stått i en krukke på soverommet mitt siden, har fått en eller annen merkelig sykdom. De ømfintlige grønne bladene er dekket av hvite krystaller. Faen og, jeg håper den ikke dør, rekker jeg å tenke før jeg grubler videre.

Skal jeg fortsatt stå på for å presse ut en slags relevante raptekster og turnere meg gjennom alle fire årstider, eller er det på tide å prøve noe nytt? Skal jeg åpne en bokhandel, endelig ta en universitetseksamen i jus, som pappa synes jeg bør, eller i historie, som alltid har interessert meg?

Da jeg var liten, ville jeg først bli prest, da jeg ble litt eldre, drømte jeg om å bli børsmegler på Wall Street, for så, som tenåring, å tro at jeg en dag skulle bli advokat. Men alle andre drømmer falmet da jeg oppdaget hiphopen. Fra den dagen var det bare ett drømmeyrke som gjaldt: rapper.

Plutselig kommer jeg på at jeg parkerte på gata utenfor i går, men at jeg ikke kjøpte parkeringsbillett. Jeg må flytte bilen. Jeg vil ikke få enda en gul papirlapp på vindusruta. Det ultimate sløseri. Jeg smiler for meg selv av hvor trivielt livet ofte er.

Jeg knytter beltet rundt morgenkåpa på nytt slik at den dekker den morgenkalde huden min ordentlig. Jeg burde skaffe meg et par tøfler også. Jeg ler litt av mine gryende gubbetendenser, men havner straks tilbake i rett tankespor. Tenk om jeg aldri kommer til å skrive en bra raplåt igjen? Fy faen. Den tanken er bare for tung akkurat nå. I dag orker jeg ikke tenke mer på det, det er februar, og det viktigste er rett og slett å klare seg gjennom denne dagen med grunnenergien i behold.

Livet er for kort til å kaste bort på søvnløse netter og slappe vintermorgener, og for langt til ikke å tørre å ha større drømmer enn bare å skrive nye raptekster, reise til neste spillejobb og tenke på hvilke sneakers jeg skal kjøpe neste gang. Jeg presser filteret sakte ned i presskanna og skjenker meg en kopp av den rykende brune væsken. Jeg må vekk herifra, tenker jeg mens D’Angelo synger:

Give yourself a chance, you can’t leave me, no way it ain’t that easy …

D’Angelos elgitar gir meg likevel en viss trøst i min bortkommenhet, og kaffen sprer sin nøtteaktige duft i kjøkkenet og kvikker opp hjernecellene en smule. Akkurat i dag kommer jeg kanskje til å finne et fnugg av inspirasjon.

Jeg slår tanken fra meg like kjapt som den dukker opp; inspirasjonen åpenbarer seg aldri når jeg leter etter den. Å lete er snarere en øvelse i å ikke søke. Jeg setter meg ved pc-en. Jeg må sjekke mailen min.

Det plinger i mobilen, som ligger på oppvaskbenken ved siden av fruktskålen med de rynkete eplene og en veldig brun banan. Jeg reiser meg fra kjøkkenstolen og går bort til telefonen.

Hope we can tlk soon. Luv Dad. Sms-en betyr at pappa føler seg ensom. Men med den korte meldingen vil han også si at jeg har glemt å ringe ham på noen dager.

Faren min, Madubuko, ville helst ikke at jeg skulle flytte til Stockholm. Han ville mye heller hatt meg i Malmö. I nærheten.

Ensomheten er en mørkerød tråd i pappas liv. I meldingene hans er ofte ensomheten skrikende til stede mellom linjene, innimellom skriver han det direkte: Jeg er så ensom, Jason, hvor er du, og når kommer du hit? Hver eneste av disse meldingene gir meg samme type skyldfølelse: at jeg ikke duger, eller at jeg ikke strekker til som sønn.

Pappa har mange venner, men egentlig liker han best at noen bare lytter til ham. I så måte er jeg favoritten hans. Det er ingen ende på leksjonene i livsvisdom, og han har alltid noe viktig å fortelle om livet som han mener jeg bør vite. Som oftest svarer jeg at han har sagt det samme tusen ganger før. Jeg vet ikke helt hva som er røttene til pappas kroniske ensomhet. Han har sagt så mange ganger at han ikke hører hjemme i Sverige, og at det snart er på tide at han flytter tilbake til New York en gang for alle. Gudene skal vite at han har prøvd. I min levetid har han sikkert flyttet dit tre ganger, bare for å vende tilbake til Sverige etter et halvår eller et år.

Pappa satt ofte ved kjøkkenbordet i Lund sammen med kompisene, George, Stanley, Don Clayborn, Don Franklin, og klaget i timevis over Lund og Sverige, menneskene, politikken … Alt var så mye verre her enn hjemme. Når samtalen nådde sitt høydepunkt, kunne noen av de eldre snu seg mot meg og spørre: «You’re Swedish, Jason, what do you think?» Jeg så alltid ut som et spørsmålstegn. «Er ikke jeg av samme slag som dere?» tenkte jeg alltid.

Pappa sa mange ganger at jeg burde sendes til Harlem for å bo der og lære meg litt om gata og hvordan tingene egentlig er. «Boy, you need to learn some street smarts.»

Til tross for alle klagesangene fant herrene alltid tilbake til Lund. Straks etter at de var kommet hjem etter å ha vært på reise, dukket de opp på kjøkkenet til pappa for å avlegge en overstrømmende rapport om hvor fantastisk det var å besøke hjemlandet. Om den nye musikken eller den siste politiske hendelsen. Innimellom møttes pappa og kompisene i avisrommet på Stadsbiblioteket i Lund. De leste aviser fra hele verden og diskuterte ivrig hendelsene og utviklingen på fjerne steder som Washington DC, Algerie, Paris eller San Francisco.

Pappas kjærlighet til Sverige har alltid vært på sitt sterkeste de periodene han har bodd i New York. Der borte lengter han etter velferdssamfunnets trygge favn, men vel tilbake i Sverige snakker han uavbrutt om å vende tilbake til USA. Har hans eksil vart så lenge at også han føler seg hjemløs, rotløs? Kanskje forenes vi i det spørsmålet: Hvor er hjemmet mitt?

Jeg slipper ut pusten et par ganger, tar en slurk kaffe og prøver å samle tankene og hente frem tålmodigheten før jeg slår nummeret. De siste ukene har jeg nemlig mast på pappa om at jeg vil vite hva faren til farfaren min het, når han ble født, hva han jobbet med, hvordan han levde … Jeg har presset ham for detaljer om opprinnelsen til slekten vår i den fattige delen av sørstatene.

Hver gang har han bare sagt at han ikke vet, og at det er umulig å svare på spørsmålene mine ettersom han ikke har en eneste slektning i live som kan opplyse meg eller ham om disse detaljene. Det er som om han ikke engang forsøker å huske hvilke fortellinger han har hørt om farfars familie, eller hvor vi skulle kunne lete etter svarene. Han vil nok ikke lete.

Her om dagen ringte han og fortalte om en mann han kalte Cousin Willlie. Pappa og søsknene hans kaller ham fetter, men egentlig var han søskenbarnet til farfar. Altså er Willies barn pappas tremenninger. Men i sør er søskenbarn søskenbarn. Så lenge jeg kan huske, har pappa fortalt skrøner om sine mange søskenbarn. Han påstår at han har langt over hundre. Noen er tremenninger og firmenninger, men alle kalles for søskenbarn.

Cousin Willie er sønn av en av de tretten søstrene til farfars mor. Nå hadde Willies barnebarn sendt et brev til pappa og invitert ham i den gamle mannens hundreårslag tiende mars. Festen skal holdes i Aiken i South Carolina. En liten naboby til det enda mindre lokalsamfunnet Allendale, der min farfar Silas Robinson vokste opp, og som antakeligvis er det stedet hvor mine forfedre var slaver bare to generasjoner før farfar.

Cousin Wille ble født i 1915, inn i den rådende svarte fattigdommen i sør. Det var året etter at første verdenskrig brøt ut, og femti år etter at slaveriet offisielt ble avskaffet. To år senere vedtok president Woodrow Wilson at USA skulle gå inn i krigen. I sør ble det vanlig å tvangsrekruttere først og fremst svarte jordeiere fordi hvite interesser da kunne beslaglegge gårdene.

I 1915 gjaldt fremdeles «Jim Crow», som var kallenavnet på de delastatslovene som omgikk de føderale lovene og hindret de svarte massene tilgang til rettigheter deres hvite landsmenn nøt godt av. 1915 er også året da The Great Migration startet – den svarte masseflukten fra sørstatenes jordbruksområder, urettferdighet og lynsjinger til industrisentraene i nord og løftet om et bedre liv. Ifølge den amerikanske forfatteren Isabel Wilkerson varer denne migrasjonen helt frem til 1970.

I 1915 var farfar åtte år. Han hadde allerede jobbet som bomullsplukker i noen år og skulle bare gå ett år til på skolen. Å lese og skrive kom han til å lære seg selv i tenårene. Samme år blir den rasistiske filmen Birth of a Nation, som hyller Ku Klux Klan, satt opp på kinoer over hele landet. Det blir stadig mer vanlig med lynsjinger, og terroren mot svarte mennesker øker dramatisk. Det var ingen uvanlig hendelse da 15 000 mennesker samlet seg i Waco i Texas i mai 1916 for å se på at den atten år gamle svarte gutten Jesse Washington ble brent levende.

Kanskje den sekelgamle mannen Willie vet navnet på min farfars far? Han er det siste levende vitnet, den siste forbindelsen til slavegenerasjonen, og han kan sikkert fortelle historier om vår familie og denne mørke epoken for afroamerikanerne.

Jeg er overrasket over hvor sterk denne nyoppdagede trangen til å finne røttene mine er. Tenk å få se South Carolina med egne øyne. Tenk å få se de fattige boligstrøkene, de vaiende sørstatsflaggene, den spanske mosen som henger ned fra de majestetiske trærne og de gamle plantasjebygningene. Det eneste jeg egentlig har opplevd av min families hjemland, er New York, Los Angeles, Scranton, Washington DC, San Francisco, Boston og Portland, alle velstående kystbyer. Jeg har ikke utforsket det andre USA. Det har jeg bare sett på TV. Den forskrudde kristne høyresiden, mennesker som ikke vet hvor Europa ligger, steder i innlandet der håpet dør i takt med nedleggelsen av industrien, eller hvor det i noen tilfeller aldri har fått lov til å gro. Tenk om jeg kan finne gravene til farfars familie eller markene hvor de arbeidet.

Så i samme sekund som pappa fortalte om festen til Cousin Willie, sa jeg så innstendig jeg klarte:

– Pappa, vi er nødt til å reise.

Pappa sukket:

– Men Jason, jeg vet ikke om jeg orker. Jeg har blitt gammel.

– Ikke sammenlignet med Cousin Willie. Hvor mange mennesker er det som blir hundre år? For ham er du nok bare barnet.

– Jeg vet ikke om jeg orker å møte alle de menneskene. Vi snakker om folk som ikke vet om noe annet liv enn at de er fattige og svarte i en av de mest reaksjonære delene av sørstatene. Ingenting har forandret seg i sør. Du vet ikke hva jeg har vært med på der.

Pappa sukket enda tyngre:

– Eller rettere sagt: Forandringen går så langsomt der at den knapt merkes. En kan spørre seg om ikke vinden tærer bort fjellet raskere enn kulturen og holdningene forandrer seg blant folk på landsbygda i sørstatene.

– Jo da, pappa, men det betyr vel ikke at vi ikke får noe ut av å reise dit? Det er jo verdifullt i seg selv å oppleve hvordan virkeligheten ser ut for dem av familien som ble igjen i sørstatene.

Men det ser ikke ut til at noen av argumentene mine biter på ham. Tvert imot virker han mer bestemt på ikke å reise for hver gang det blir snakk om Cousin Willies fest i South Carolina. Det føles nytteløst å forsøke å fremkalle entusiasme hos en som later som om han har gitt opp det siste av oppdagelseslysten sin.

Nå sender han meg en sms og vil prate. Jeg har skjønt for lenge siden at hvis jeg ikke ringer, kommer pappa til å føle seg enda mer bortglemt, enda ensommere. Derfor tenker jeg at jeg ikke skal mase mer om den turen. Men … faen! Jeg vil rett og slett ikke akseptere at jeg skal miste sjansen til å knytte nye kontakter med slekten i USA på grunn av hans uvilje.

Jeg må prøve å overtale ham, tenker jeg samtidig som jeg presser fingeren mot ordet «Dad» på telefonskjermen. Når telefonen ringer, finner jeg raskt frem høretelefonene for å koble dem til før pappa svarer. Jeg må skru ned musikken også.

Jeg putter den ene hvite proppen i høyre øre og går bort til kjøkkenvinduet.

– Hei, Jason, sier pappa med rolig stemme. – Hvordan har du det?

– Jeg har det bra, pappa. Hvordan har du det?

– Jeg er trøtt. Det er så mange problemer med myndighetene jeg jobber for. Altså, jeg jobber ræva av meg for å sørge for å gi et så fullstendig bilde som mulig av hvem de asylsøkende er. Jeg sitter i timevis og intervjuer dem om hva de har opplevd i hjemlandene sine. Det tar virkelig tid. Men når jeg sender fakturaen til myndighetene, så bestrider de alltid timeantallet. Jeg tror aldri jeg har fått betalt for mer enn halvparten av timene jeg har lagt ned. Og nå har de dessuten svartelistet meg.

– Hva mener du, «svartelistet»? skyter jeg opprørt inn. – Hvorfor det?

Pappa hever stemmen, for nå er vi inne på et av hans stadig tilbakevendende klagetemaer. Jeg ser for meg hvordan han slår i lufta med fingeren for å understreke hvert ord i sin versjon av hendelsen.

– Jo, jeg hadde ansvaret for saken til en rom-mann, og da jeg spurte ham hvilken dato søknaden hans senest måtte være inne, svarte han 14. januar. Jeg sørget for at søknaden var inne den dagen, men ifølge myndighetene skulle den vært inne den 10. Nå hevder de at jeg er upålitelig. Som om det er min feil at mannen oppga feil dato.

– Fy faen, så surt, pappa. Er det ingenting du kan gjøre med det?

– Jeg skrev et brev til en av sjefene, men hun hevder reglene er slik at hvis en funksjonær ikke følger regelverket, blir man svartelistet i seks måneder. Det innebærer at jeg fortsatt kan ta imot klienter, men myndighetene kommer ikke til å sende dem til meg, jeg må finne dem selv. Men hvor mange asylsøkere kan jeg finne på egen hånd? Hvor mange …?

Nå sitter han sikkert i lenestolen sin og himler med øynene før ansiktet hans siger sammen i et matt uttrykk. Dette har vært hans stadige motbakke i Sverige. Kampen for å blir rettferdig behandlet. Pappa mener at problemene han har hatt med universitetene i Lund og Stockholm, som forsinket og vanskeliggjorde doktorgradsstudiene hans, og det at han aldri fikk noen fast stilling da han jobbet som engelsklærer i Lund kommune på 80-tallet, skyldes hans svarte hud. Han påpeker ofte at svarte ikke er like respektert som hvite i dette landet. Likevel elsker han Sverige.

– Jeg trenger pengene, fortsetter han. – Det er en evig hodepine. Jeg blir ikke klok på myndighetene i dette landet.

Er det ikke Utlendingsdirektoratet eller Det juridiske fakultet, så er det sosialdemokratene eller Centrum mot rasism. Det finnes alltid en instans å beklage seg over. Opp gjennom årene har jeg lært meg å være stille og lytte i samtalene med pappa, men det er langt fra hver gang jeg klarer å bite meg i tungen. Som oftest blir jeg offensiv og prøver å finne en måte å snu argumentene hans på og anspore ham til ikke å være så pessimistisk. Jeg sier til ham at alt handler ikke om eller avhenger av hudfarge. I sin tur fører dette til lange, energikrevende disputter som sjelden har en annen løsning enn at vi blir enige om at vi er uenige. Ved neste samtale gjentar vi prosedyren.

Men i dag vet jeg bedre. La pappa klage.

Han forteller at kamakselen på øyensteinen hans, den grønne Lexusen, er ødelagt og at reparasjonen vil komme på flerfoldige tusenlapper. Lexus er likevel verdens beste bil, understreker pappa. Det tok ham mange år å spare opp nok penger, etter å ha kjørt gamle, slitne biler et helt liv. Nå kan han stolt kikke ut gjennom Lexusens alltid nyvaskede frontrute i Lund og Malmös gater. Men hvordan skal han ha råd til å beholde den nå som myndighetene bestrider fakturaene hans, ryggen er dårlig, han har vondt for å gå og ikke kan jobbe like mye?

– Du må hjelpe meg å kjøpe en stokk. Jeg trenger en nå som jeg er blitt så gammel.

– Jo da, pappa. Vi kan stikke og kjøpe en stokk til deg neste gang jeg er på besøk.

– Ja, bare du ikke venter for lenge med å komme og hilse på meg, Jason. Man vet jo ikke hvor lenge jeg lever.

Slutt å være så dramatisk, pappa, avbryter jeg irritert. Hvis du driver og innprenter deg selv at du er gammel, kommer du til å eldes dobbelt så fort. Innser du ikke det?

– Jeg har kranglet med Hilmi, sier han så.

En annen av pappas spesialiteter, som driver meg til vanvidd, er at så fort vi nærmer oss et følsomt område i samtalene våre, så bytter han til et mer trivielt samtaletema.

– Det skjer jo med jevne mellomrom, bemerker jeg. Dere kommer sikkert til å lappe sammen vennskapet igjen fort.

Tålmodigheten min begynner å nærme seg bunnpunktet. Jeg må prøve å avslutte samtalen før jeg sier noe stygt og vi blir uvenner.

Igjen.

– Pappa, skyter jeg inn i en pause da han trekker pusten, hvorfor kan vi ikke bare reise til Cousin Willies hundreårsfest? Tenk om jeg aldri får treffe ham?

– Jeg har dårlig hjerte, det vet du. Jeg vil ikke reise til South Carolina og få et hjerteinfarkt til.

Innerst inne vet jeg at det er ingenting som sliter mer i pappas hjerte enn skyldfølelsen overfor familien. Hver gang han snakker med et søskenbarn, en niese eller søster hjemme i USA, blir furene i ansiktet hans dypere, øyenbrynene dras sammen, og det samler seg rynker i pannen. Eksilet. Avstanden til hjemlandet. De tusenvis av milene han er unna sitt fødested, sine gater og hjørner og dem han alltid kaller «mitt folk».

– Savner du ikke hjemlandet ditt, pappa?

– Jo, det gjør jeg, Jason. Hver dag.

Pappa sukker:

– Men på en måte så oppga jeg familien min, sier han i et forsøk på å vekke min sympati. Jeg var tvunget til det. Ellers hadde jeg ikke kunnet komme meg vekk fra ghettoen. Vekk fra Harlem, vekk fra forfallet og destruktiviteten som så lett tar knekken på de som bor der. Men jeg har aldri klart å bli kvitt skyldfølelsen.

Pappas ord rekapitulerer det Kendrick Lamar så vakkert uttrykker i låten «Mortal Man»:

So I went running for answers, until I came home. But that didn’t stop survivor’s guilt. Going back and forth trying to convince myself the stripes I earned. Or maybe how A-1 my foundation was. But while my loved ones was fighting the continuous war back in the city, I was entering a new one.

Pappa var en pioner i slekten, akkurat som faren hans før ham. Ikke bare giftet han seg med en hvit middelklassekvinne, han flyttet til og med til Europa. For mange av slektningene mine er Europa kun noe vagt, ukjent som de muligens har sett fare forbi på TV-skjermen en gang. Ikke bare mangler de en oppfatning av verden, de er ikke engang spesielt interessert i å skaffe seg en. De har ikke råd til å tenke på verden utenfor USAs ghettoer. Det får pappa til å føle at han ikke lenger passer inn blant sitt eget folk.

Men for meg er det viktig å finne røttene mine. Siden jeg var åtte–ni år gammel, har jeg lurt på hvem jeg egentlig er, eller rettere sagt hva jeg er. Jeg er ikke hvit, ikke svart, ikke amerikaner, ikke svensk. Jeg er rotløs. Det sårer meg at pappa ikke kan se hvor komplekst spørsmålet om min identitet har vært for meg. Det er som om han ikke forstår at det har vært umulig å manøvrere i en verden der jeg så mange ganger verken blir ansett som svart nok til å være svart eller hvit nok til å være hvit. Kanskje tror han at Lunds trygge gater har forskånet meg for å oppleve hvordan rasisme føles.

Flere episoder flimrer forbi. Som den lune sommerkvelden for mange år siden da jeg og noen venner satt og drakk øl og spøkte på en uteservering på Stortorget, og en fyr på nabobordet hveste: «Kan du ikke holde kjeften din, din lille neger!» Det endte med at jeg ble slått til blods og sto og gråt inne på toalettet i restauranten.

Eller den kvelden i Malmö da jeg og en kompis gikk forbi nattklubben Kramers Hörna og den største av de fire vaktene ropte til oss: «Se, der kommer apene!» Så hånlo han etterfulgt av høylytte apelyder. Kompisen min gjorde ansats til å gå mot ham, som for å vise at han var klar til å slåss. Da svarte vakten bare: «Hva vil du, din lille negerjævel. Bare kom, så skal du få smake.»

Eller den halvtomme puben i Trondheim da en gedigen fyr kom bort og slo meg hardt på skulderen. Typen var minst tre hoder høyere enn meg og hadde brystkasse som en trillebår. «Vi vil ikke ha slike som deg her inne», sa han i en overlegen tone og satte et par slørete øyne i meg. «Jeg har like mye rett til å være her som alle andre, din jævla gorilla», svarte jeg. Slaget … Det var som om han hadde slengt en symaskin i brystet på meg, og jeg fløy med ryggen først rett i bardisken.

Akkurat idet rasistgorillaen skulle til å slå meg en gang til, kom vakten inn og tok et jerngrep rundt armen min og førte meg ut.

Jeg glipper med øyene, og enda et minne popper opp. Da jeg var liten, passet naboene meg en kveld mamma jobbet sent. Hun og mannen satt og utvekslet nabolagssladder og småpratet om reiseplaner og hagearbeid. Så kom diskusjonen inn på jobben hennes. Hun beklaget seg over tidsskjemaet på sykehuset der hun jobbet nattevakter som sykesøster, og sa:

«Det er en skikkelig negerjobb.» Det var ingen rundt bordet som reagerte. Mitt åtteårige jeg klarte ikke å finne ord. Jeg kunne ikke engang sette fingeren på hvordan ordet traff meg. Men så var det som om polletten endelig ramlet ned hos nabodama, og hun snudde seg mot meg. «Ja, altså, det er bare et uttrykk. Du vet, som å si at det er en skikkelig drittjobb.»

Alle slike hendelser og episoder har etterlatt seg tydelige ledetråder og spor. At jeg ikke er som dem, jeg er ikke som de hvite.

Pappa merker hvor stille jeg har blitt i telefonen, og begynner på nytt i en mer forsonlig tone.

– Men Jason, min sønn, du er ikke rotløs. Du vet veldig godt hvem foreldrene dine er, og vi har alltid ...

– Men pappa, avbryter jeg.

Det verste han vet i diskusjoner med sin sønn, er nettopp å bli avbrutt.

– Jeg vil ikke gi noen skyldfølelse, sier jeg. – Det vet du godt. Jeg vil se hvor jeg kommer fra, eller i det minste se den delen av opphavet mitt.

– Men jeg vil ikke se hvor jeg kommer fra, kontrer pappa. Du må forstå at jeg bare vil glemme fattigdommen og elendigheten. Jeg vil ikke gjenoppleve den rasismen som finnes der. Jeg vil virkelig ikke tilbake til South Carolina.

Pappa hever stemmeleiet:

– Hvorfor insisterer du på å ville reise og lete opp gamle negeres graver som er dekket av parkeringsplasser for lenge siden? Hvorfor?

Jeg blir målløs og innser at denne samtalen ikke kan finne noen vei videre. I stedet blir vi stille, noe som skjer svært sjelden i min familie. Vi har glemt hvor viktig stillheten kan være. Pusterom til å la tankene lande. Vi prater oss liksom frem til alt. Og så tenker vi etterpå. Kanskje er det derfor vi ofte sier ting som vi angrer på.

– Ok, pappa, sier jeg etter en liten stund. Jeg hører hva du sier, og jeg respekterer at du føler det slik. Vi reiser ikke til South Carolina.

Han kan umulig unngå å høre skuffelsen i stemmen min.

I hodet mitt surrer bare én tanke: Hvorfor reiser du ikke bare selv, Jason? Jeg har veldig lett for å anklage faren min for ikke å våge å takle sine egne redsler. Hvorfor takler ikke jeg mine? Men kan jeg bare dukke opp hos disse ukjente slektningene og si: «Hei, jeg er deres svenske slektning, Jason.» De hadde vel svimt av. Eller sagt at de ikke har noen latinoer eller indere i slekten.

Jeg legger på og setter meg ved kjøkkenbordet igjen. Jeg har gått frem og tilbake i leiligheten under hele samtalen. Jo mer opprørt eller involvert jeg blir, desto mer vandrer jeg rundt. Jeg kommer snart til å ha slitt spor i tregulvene i leiligheten etter alle rundene jeg har gått her inne. Jeg skrur opp igjen D’Angelo på anlegget og begynner å se gjennom innboksen på pc-en.

En drøy måned senere sitter jeg i stua til pappa i Malmö. Den gjerrige vårsola finner knapt veien inn gjennom de tykke, hvite gardinene. TV-en står på, som alltid. Det er enten Al-Jazeera eller BBC, men nesten alltid nyhetssendinger. Pc-en står oppslått på det lille, brune bordet ved siden av pappas favorittlenestol rett foran TV-en. Det ligger bøker overalt, gjerne med innstukne post-it-lapper. Pappa leser kun faglitteratur. Fiksjon har aldri vært hans litterære smak.

Pappa har på seg blå jeans og blå skjorte. Han er fargeblind og vet aldri nøyaktig hvilke farger han har på seg, noe som har resultert i at jeg har sett ham i noen fantastiske antrekk opp gjennom årene. Et halvspist eple ligger ved siden av pc-en, og på salongbordet står det en stor skål med klementiner. Pappa elsker klementiner. Han drar til den arabiske grønnsakshandleren ved Sevedsplan og kjøper flere kilo i uka. De som ikke blir spist, gir han bort. «Her. De er gode. Spis.» Det er et kontinuerlig mantra. Bare i løpet av ett enkelt besøk kan han spørre om jeg vil ha en klementin sikkert sju ganger. Hvis jeg takker nei når jeg blir tilbudt mat eller frukt, venter han bare og spør meg igjen tjue minutter senere. «Det er kylling i kjøleskapet, Jason. Spis.» Det er alltid kylling i kjøleskapet hos pappa. Hvis den ikke allerede står på bordet. Kylling og jus er muligens de to tingene pappa er mest glad i her i livet. Utenom kona si.

Gulvet er dekket av et stort orientalsk teppe i blått, grønt og rødt. Pappa og gudfaren min, Hilmi, elsker tepper. Hvis jeg gikk og kjøpte meg et teppe uten å spørre dem til råds først, ville de bare riste på hodet og si: «Du har betalt overpris. Hvis du hadde snakket med oss først, hadde du visst hva du skulle kjøpe. Når skal du forstå at du må begynne å lytte til dine eldre.» Da jeg skulle kjøpe min første bil, maste pappa om at jeg måtte lære meg alt om biler før jeg i det hele tatt gikk til en bilforhandler. «Ikke fortsett å være ignorant. Les deg opp.»

Pappa har kanskje seks par lesebriller, og etuiene ligger strategisk plassert rundt i leiligheten, i bilen og i forskjellige jakker. Det er en leveregel for pappa å aldri gå uten tøfler. Han har alltid tøfler på seg hjemme, og han har vanvittig mange par. Når han blir invitert hjem til venner, har han alltid med seg en pose med et par tøfler.

Den store veggen til venstre for lenestolen – tronen hans – er dekket av hvite hyller fra gulv til tak. Der står bøker trengt sammen med innrammede fotografier. Fem bilder av meg fra da jeg gikk ut av gymnaset. Bilder av farfar Silas, farmor Madame, onkel Obi, tante Chinyelu, tante Juanetta, oldemor BM, pappas kone Monique, og enda flere bilder av meg – som barn, på hesteryggen, på skateboard. Jeg er sikkert med på førti prosent av bildene i leiligheten. Hans eneste sønn. Den som skal føre familien videre. Selv om jeg ikke ble advokat, slik pappa ville, så har jeg likevel fått hedersplassen i hylla. I tillegg til pappas lenestol er det to store svarte skinnsofaer i rommet, et vitrineskap med glass og porselen og et stort, svart spisebord med åtte stoler rundt. Bordet er dekket av papirer og nok en pc. Pappa er det mennesket jeg kjenner som eier flest pc-er. Akkurat nå har han bare tre, men jeg husker tider da han eide fem stykker. Faks-maskinen, de to skriverne, makuleringsmaskinen, arkivskapet og hylla med alle permene er på kontoret rett ved siden av rommet vi sitter i.

Pappa elsker administrasjon. Kontroll. Oversikt. Orden. Mange av disse er ferdigheter han ikke tror jeg besitter. Han spør ofte om jeg har gjort sånn eller slik, fikset det ene eller det andre. Som om jeg ikke klarer å ha oversikt over livet mitt selv. Men det har avtatt med årene. Litt, i alle fall.

Jeg sitter i skinnsofaen ved siden av pappas lenestol i det dunkle lyset og forteller at jeg har lyst til å skrive en bok om ham og familien vår. Han rynker på nesen, rister på hodet og sperrer så opp øynene.

– Det høres ut som bortkastet tid.

Han avfeier ideen som fruktesløs og ugjennomtenkt og rett og slett dumdristig.

– Det finnes ikke noe marked for en slik bok, gjentar han flere ganger, og fortsetter med ertende stemme og et ironisk smil: Skriv en krim.

Nettopp dette overbeviser meg selvsagt om at jeg må skrive om oss.

– Familiens historie er noe vi skal være stolt av, ikke brette ut for allmennheten, legger han til og rister bestemt på hodet. Dette er private anliggender. Jeg vet at du elsker å prate med journalister, Jason, men du kommer aldri til å se meg sitte og prate om privatlivet mitt med en journalist. Det kan jeg love deg.

Han smiler tilfreds.

Pappa har alltid vært svært stolt. Spørsmålet om hvordan svarte mennesker i alminnelighet og han som svart mann i særdeleshet blir oppfattet av omgivelsene, er veldig viktig for ham. Avgjørende.

– Jeg vil ikke at du skal skrive en bok om hvor fattige foreldrene mine var og hvilke ofre de var i sin samtid. Vi skal ikke fremstå som fattige. Vi er ikke ofre.

Pappa hever fingeren i lufta. Så griper han om det brede armlenet på sofaen og lener seg fremover.

– Ser du disse bøkene, spør han.

Han peker på raden av bøker til venstre for seg, tjukke bøker som T.J. Englishs Savage City og tynnere bøker som Michelle Alexanders The New Jim Crow. Alt i alt en lange rekke bøker stort sett om og av svarte mennesker.

– Alle disse bøkene tok det tid å skrive. Hver bok tok flere år. Årevis med studier og iherdig arbeid. Forstår du det?

Pappas blikk finner veien over kanten på lesebrillene, og han ser strengt, men kjærlig på meg.

– Vet du hva? Det tok tid å lese dem også. Og det har jeg gjort. Å skrive bøker er ingen lek.

Pappa slår pekefingeren mot låret gjentatte ganger, som for å understreke at dette er kjernen i argumentet hans. Jeg sier ikke imot ham denne gangen heller.

I fjor maste jeg på ham som faen for å få ham til å se filmen 12 Years a Slave. Han nektet og gjentok bare:

– Alle vet at slaveriet var forferdelig. Vi har alle sett det på film og lest om det i bøker. Folk er lei av det temaet.

Det var noe ømfintlig over pappas halvlukkede øyne og rynkede panne. Som om han ikke orket å se bilder fra slaveriet, tenkte jeg og lurte på hvorfor.

– Hvorfor ikke vise alt det positive afroamerikanerne gjør i dag, mente han. Problemet med hiphopen er at den retter lupen mot de aller mest dysfunksjonelle delene av ghettolivet og afroamerikanernes totale mangel på en sjanse i livet. De arver håpløshet. Den håpløsheten som er innprentet i ghettoens brostein og betong og drypper ned langs veggene og gjennomsyrer alt og alle som lever der. Til og med gresset er brunere i ghettoen. Nei, man burde gjøre folk oppmerksom på hva afroamerikanerne har lyktes med til tross for slaveriet.

Pappa smelte håndflaten i kneet.

Som vanlig ble jeg mer enn irritert, svarte tilbake og syntes at han så visst kunne gå og se 12 Years a Slave.

Hiphopens upolerte råhet og kompromissløse energi har tross alt røttene sine i slaveriet. I likhet med noen av de vakreste uttrykkene menneskeheten har skapt, som jazz og blues. De fødtes ut av elendighet, men var så smittsomt medrivende og slike sterke følelsesuttrykk at de gjennomsyret alt … samtidens musikk, mote, kunst, måten å prate på, gå på, være på. At man kan slå opp ordene «dissa» og «cool» i Svenska Akademiens Ordlista er et bevis på hvor omnipotente de afroamerikanske musikkuttrykkene har vært og er.

Men pappa nektet å se filmen.

Nå er han like bestemt når det gjelder ideen min om å skrive om familien.

– Det er ingen som vil lese en bok om fattige svarte mennesker i sørstatene. Skriv om musikken din, skriv om noe som gir verden et budskap.

Som for å bytte ut det vanskelige samtaleemnet sier han:

– Jason, jeg fikk et brev fra datteren til Cousin Willie i dag. Han er død. Han gikk bort noen uker etter hundreårsfeiringen sin.

– Hva er det du sier, pappa … død?

– Cousin Willie har gått bort. Ingen vet årsaken. Han var gammel. Gamle folk dør.

Med det er alle svarene jeg håpet på å få, borte for alltid. Jeg sukker og ser utover Rörsjöparken, som ligger utstrakt under det grå skydekket utenfor pappas stuevindu.