Gunnar Kagge

Kunsten
å sykle
USA
på tvers

© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet

Layout: Dag Brekke | akzidenz as

Omslagsillustrasjon: Privat/Shutterstock

ISBN: 978-82-489-2006-9

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

PROLOG

Egentlig er det bare én måte å starte en lang sykkeltur på: Plasser rumpa på setet, føttene på pedalene og sett i gang. Verre er det ikke. Men når en tolv år gammel drøm skal realiseres, er det nok ganske vanlig å ha litt blandede følelser. I drømmen er det nemlig alltid happy ending, men i virkeligheten finnes det nok av anledninger for uhell og katastrofer på en 700 mil lang sykkeltur. Dessuten drømte jeg ikke bare om å sykle tvers over det amerikanske kontinentet fra Washington, D.C. til Seattle; målet var å forstå mer av alt som rørte seg i USA sommeren 2016.

Jeg har ikke tall på hvor mange som spurte om hvorfor jeg på liv og død måtte gjøre dette. Selvsagt kunne jeg ha svart at jeg har likt å sykle siden jeg fikk min første DBS for snart 50 år siden. Fra den dagen kunne jeg besøke venner flere kilometer unna, komme meg ut i Østmarka uten å ta bussen og dra til Ekebergsletta for å spille fotball. Jeg kan ikke huske at jeg en eneste dag siden har tenkt at «nei, sykling er ikke noe for meg». Noen ganger har lårmusklene protestert; enkelte dager når kvikksølvet kryper sammen til en liten ball nederst i termometeret, kan det være fristende å ta trikken til jobb; det har også hendt at jeg har vegret meg for å sykle hjem i trafikken etter en litt lang kveld på byen. Men jeg har alltid syklet. Tråkkingen tar meg til jobb, ut i skogen og på ferie rundt om i verden. Så hva var det da? Midtlivskrise?

Interessen for amerikansk politikk har jeg hatt siden jeg var i militæret i 1982, og fant en bok om Watergate-skandalen. Under den amerikanske valgkampen i 2004 var jeg på biltur gjennom USA med familien, da opplevde jeg akkurat det John Steinbeck skriver om i reiseboken Travels with Charley: De amerikanske motorveiene har blitt så gode at man kan kjøre fra kyst til kyst uten å se noe som helst. Jeg tror det var akkurat der det startet. Drømmen om å sykle tvers over Amerika ble vekket.

Mot slutten av 2014 bestemte jeg meg for at tiden var inne. Jeg begynte å forberede familien min og sjefene mine i Aftenposten på at dette var noe jeg bare måtte gjøre. Jeg bestilte kart og begynte å se på utstyr. Etter at jeg først hadde startet, var det ingen vei tilbake. Det vil ikke være å ta for hardt i å si at redaktørene var langt mer tilbakeholdne enn kona. Julia og jeg har vært gift i 30 år, og hun forstår når noe er viktig for meg. Redaktørene forsøker å drive mediehus i en krisetid, og har naturlig nok andre prioriteringer enn medarbeidere som vil dra på en tre måneders sykkeltur. Jeg kan forstå motstanden deres, men likevel mente jeg at det fantes gode argumenter for å la meg dra. Høsten 2015 ble det klart for meg at om jeg én gang i livet skulle sykle tvers over USA, måtte det bli sommeren 2016.

Nominasjonsprosessene i de to store partiene viste at det var alvorlige opprør på gang. Det var tydeligst i Det republikanske partiet. Valgnederlaget i 2012 fikk partiledelsen til å skjønne at de måtte appellere til kvinner, latinamerikanere og svarte velgere. Så kom Donald Trump. Han fornærmet akkurat de gruppene partieliten ville innynde seg hos. I nominasjonskampen brøt Trump alle regler for både valgkampstrategi og folkeskikk, og tok innersvingen på et stort felt av etablerte politikere. Ved hjelp av Twitter angrep han konkurrentene sine. Samtidig som han gjorde pressen til en hovedfiende, ble paradoksalt nok mainstream media nyttige redskap i valgkampen hans. De rapporterte hvert eneste av hans usaklige utfall både på Twitter og valgmøter. Han fikk akkurat den oppmerksomheten han ønsket, helt gratis. Oppigjennom historien har det alltid vært mye ryktespredning og anklager om utroskap og barn utenfor ekteskap i amerikanske valgkamper. Men aldri før har en kandidat hevdet at penisen hans er stor nok. Jeg tror det er en av de få påstandene han kom med som ikke ble «faktasjekket» av de store mediehusene.

Alt dette satt jeg hjemme og leste om mens jeg forberedte sykkelturen. Til tider lurte jeg på om energien og galskapen ville vare helt til sommeren. Man kunne jo få inntrykk av at hele Det republikanske partiet raknet. De fleste kommentatorene og ekspertene spådde at luften ville gå ut av Trump-ballongen. Etter hvert som kampen sto mellom den tvers igjennom usympatiske Texas-senatoren Ted Cruz og Trump, så det ut som om demokratene ville vinne på walkover.

Mens republikanerne måtte håndtere et stort felt av håpefulle presidentkandidater, trodde demokratene at de kom til å slite med et annet problem. Der var det en fare for at Hillary Clinton skulle cruise rolig inn til nominasjonen. Da ville ikke velgerne bli kjent med henne og synspunktene hennes før valgkampen begynte for alvor. Det viste seg å være en unødvendig bekymring, for også Det demokratiske partiet hadde et ferskt medlem som ville bli president. Senator Bernie Sanders meldte seg inn i partiet for å være med i nominasjonskampen. Han ga dem mer oppmerksomhet enn de kunne drømme om.

Høsten 2015 tenkte jeg til tider at om det å sykle er enda vanskeligere enn å få grønt lys fra arbeidsgiverne mine, blir det en tung tur. Men den politiske utviklingen gjorde at argumentene mine overfor redaktørene var blitt betraktelig bedre. Til slutt ga de etter. Etter at de sa ja, var det solid støtte hele veien.

Planleggingen var godt i gang lenge før avtalen med avisen kom i boks. Hodet mitt var allerede på tur, så jeg ville neppe ha klart å sitte hjemme om redaktørene hadde sagt nei. Det fantes hele tiden en plan B, nemlig å søke permisjon og gjennomføre hele greia på egen hånd. På den måten kunne alt ha blitt gjort på egne premisser og dessuten raskere. Men jeg ville mistet en viktig dimensjon: Turen skulle bevise at sykling er en god journalistisk metode. Syklister kommer i kontakt med folk på en helt annen måte enn en journalist som styrter ut fra en leiebil. Vi er sårbare og vekker folks nysgjerrighet. På sykkel må man holde seg til småveier og småbyer, der det bor folk som nesten aldri blir spurt om hva de mener. Det er den typen mennesker som avgjør presidentvalg.

Min kone Julia ble med de første ukene. Hun skulle få trekke meg opp bakkene i Kentucky. Men i motsetning til meg har hun ærlig arbeid og måtte hjem etter tre uker.

MARYLAND, WASHINGTON, D.C. OG VIRGINIA

Dag 1. Fra Chevy Chase til Smoketown i Virginia, 85 km

Dag 2. Fra Smoketown til Mineral, 120 km

Dag 3. Fra Mineral til Charlottesville, 80 km

Dag 4. Fra Charlottesville til Hope, 85 km

Dag 5. Fra Hope til Buchanan, 110 km

Dag 6. Fra Buchanan til Blacksburg, 95 km

Dag 7. Fra Blacksburg til Max Meadows, 85 km

Dag 8. Fra Max Meadows til Troutdale, 70 km

Dag 9. Fra Troutdale til Rosedale, 100 km

Dag 10. Fra Rosedale til Breaks, 70 km

Washington, D.C.

Helt siden 1790 har hovedstaden stått i en særstilling, i og med at den ikke tilhører noen delstat. Siden 1973 har en ordfører og et bystyre styrt byen, men Kongressen kan blande seg inn og overstyre lokale vedtak. Innbyggerne får sende en representant med møterett til Representantenes hus, og har tre stemmer i valgmannskollegiet ved presidentvalg.

Hovedstaden har 672 000 innbyggere og tre valgmenn. Hillary Clinton fikk 90,4 prosent av stemmene. Trump fikk 4,1 prosent.

Maryland

Maryland er en av de opprinnelige 13 koloniene og anses som den amerikanske religionsfrihetens fødested. Kolonien ble grunnlagt for å gi katolske flyktninger et fristed. Dette er en av USAs tettest befolkede stater, med seks millioner innbyggere. Maryland tilhørte nordstatene i borgerkrigen.

Staten har ti stemmer i valgmannskollegiet og har stemt demokratisk i de siste valgene. Hillary Clinton fikk her 60,3 prosent av stemmene, mens Donald Trump fikk 33,9 prosent.

Virginia

Dette er britenes første nordamerikanske koloni. Åtte av USAs 45 presidenter ble født i denne staten. I forrige århundre utviklet den seg fra å være en stat tuftet på landbruk til gradvis å gå over til industri og etter hvert tjenester. Politisk utviklet den seg fra å være en svært konservativ stat, til å bli stadig mer liberal. Men konservatismen er fortsatt sterk i sør og i fjellene. Under borgerkrigen sluttet Virginia seg til opprøret. Men i nord brøt 48 kommuner ut og dannet Vest-Virginia, som støttet nordstatene.

Virginia har 13 stemmer i valgmannskollegiet og støttet demokratene i de tre siste valgene. Hillary Clinton fikk her 49,7 prosent av stemmene, mens Donald Trump fikk 44,4 prosent.