Oversatt av Knut Johansen

Copyright © 2016 by Colson Whitehead

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2017

Originalens tittel: The Underground Railroad

Oversetter: Knut Johansen

Omslagsdesign: Oliver Munday

Tilrettelegging av omslag for norsk utgave: Terese Moe Leiner

Sats: Passion&Prose bokdesign / Trygve Skogrand

E-bok: Dag Brekke | akzidenz as

Bibelsitater bygger på Bibelselskapets oversettelse av 2011.

Sitatet på side 265 fra Jonathan Swifts Gullivers reiser
er hentet fra Carl Fredrik Engelstads oversettelse,
Gyldendals Lanternebøker, 1978, s. 15.

ISBN: 978-82-489-2082-3

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Til Julie

Ajarry

FØRSTE GANG CAESAR forhørte seg med Cora om å rømme nordpå, sa hun nei.

Den gangen var det bestemoren hennes som snakket. Coras bestemor hadde aldri sett havet før den strålende ettermiddagen på havnen i Ouidah, og vannet blendet henne etter oppholdet i fortets fangekjeller. De ble oppbevart i fangekjelleren til skipene ankom. Overfallsmenn fra Dahomey røvet mennene først, så kom de tilbake til landsbyen hennes ved neste måne etter kvinnene og barna og førte dem i lenker til havet to og to. Da hun stirret inn i den svarte døråpningen, trodde Ajarry at hun ville bli gjenforent med faren der nede i mørket. De overlevende fra landsbyen fortalte at da faren hennes ikke klarte å holde tempoet under den lange marsjen, slo slavehandlerne inn skallen på ham og lot liket ligge igjen i veikanten. Moren hadde dødd flere år tidligere.

Coras bestemor ble solgt en del ganger under vandringen til fortet, avhendet fra slavehandler til slavehandler for kauriskjell og glassperler. Det var ikke lett å si hvor mye de betalte for henne i Ouidah, siden hun inngikk i et en bloc-kjøp, åttiåtte menneskesjeler for seksti kasser med rom og krutt, en pris man kom frem til etter den sedvanlige prutingen på kystengelsk. Sunne og friske menn og kvinner i fruktbar alder innbrakte mer enn ungdommer, derfor var det vanskelig å beregne prisen for hver enkelt.

«Nanny» kom fra Liverpool og hadde lagt til land to ganger før langs Gullkysten. Kapteinen spredte innkjøpene, så han ikke skulle bli sittende med en last med samme kultur og lynne. Ingen visste hva slags mytteri fangene hans kunne fått i stand hvis de snakket samme språk. Dette var skipets siste anløpshavn før de krysset Atlanteren. To gulhårede matroser rodde Ajarry ut til skipet, nynnende. Hvit hud som knokler.

Den usunne luften i lasterommet, det trøstesløse i å være sperret inne og skrikene fra dem som var lenket til henne, drev Ajarry til vanvidd. Fordi hun var så ung, forgrep ikke fangevokterne seg på henne med det samme, men til sist, etter seks uker på sjøen, slepte noen av de mest barkede sjømennene henne ut fra lasterommet. Hun forsøkte å ta livet av seg under overfarten til Amerika, den ene gangen ved å nekte å ta til seg mat og neste gang ved å drukne seg. Matrosene kom henne i forkjøpet begge ganger, vel bevandret som de var i slavenes planer og tilbøyeligheter. Ajarry kom seg ikke engang frem til båtripen da hun forsøkte å hoppe over bord. Hennes nedslåtte holdning og ynkelige fremtoning, velkjent fra tusenvis av slaver før henne, røpet hennes hensikter. Lenket sammen med halsjern og fotjern, i bunnløs fortvilelse.

Selv om de hadde prøvd å unngå å bli skilt fra hverandre under auksjonen i Ouidah, ble resten av familien hennes kjøpt av portugisiske slavehandlere fra fregatten «Vivilia», som ble sett fire måneder senere drivende ti nautiske mil utenfor Bermuda. Pesten hadde krevd alle om bord. Myndighetene satte fyr på skipet og så det gå opp i flammer og synke. Coras bestemor visste ingenting om skipets skjebne. Resten av livet forestilte hun seg at de unge slektningene hennes arbeidet for snille og storsinnede herrer oppe i nord, opptatt med mindre nådeløse sysler enn hennes, veving og spinning, aldri ute på markene. I historiene hennes klarte Isay og Sidoo og de andre på en eller annen måte å kjøpe seg fri av trelldommen, og levde som frie menn og kvinner i Pennsylvania by, et sted hun en gang hadde hørt to hvite menn snakke om. Ajarry fant trøst i disse fantasiene når byrdene hun bar, truet med å knuse henne i tusen biter.

Neste gang Coras bestemor ble solgt, var etter en måned i pesthuset på Sullivan’s Island, så snart legene hadde erklært henne og resten av «Nanny»s last frie for sykdom. Nok en travel dag på børsen. En stor auksjon tiltrakk seg alltid en fargerik folkemengde. Slavehandlere og meglere fra hele kysten samlet seg i Charleston og undersøkte varenes øyne og ledd og ryggsøyler, på vakt mot kjønnssykdommer og andre lidelser. Tilskuere svelget i seg ferske østers og varme maiskolber mens auksjonariusene ropte ut i luften. Slavene sto nakne på plattformen. Det var budkrig om en gruppe unge og sterke ashantimenn, de afrikanerne som er berømt for arbeidsomhet og muskulatur, og forvalteren for et kalksteinsbrudd kjøpte en skokk negerunger til spottpris. Coras bestemor så en liten gutt blant tilskuerne som spiste kandissukker, og lurte på hva det var han puttet i munnen.

Like før solnedgang kjøpte en kommisjonær henne for to hundre og tjueseks dollar. Hun kunne ha innbrakt mer om det ikke hadde vært for overfloden av unge jenter denne sesongen. Dressen hans var laget av det hviteste stoffet hun noen gang hadde sett. Ringer besatt med farget stein glitret på fingrene. Da han kløp henne i brystene for å se om hun var i sin ungdoms blomst, føltes metallet kaldt mot huden. Hun ble brennemerket, ikke for første eller siste gang, og lenket til resten av dagens anskaffelser. Transporten la ut på den lange marsjen sørover den kvelden, ravende bak slavehandlerens karjol. På det tidspunktet var «Nanny» på vei tilbake til Liverpool, fullastet av sukker og tobakk. Det var færre skrik under dekk.

Man kunne trodd at det hvilte en forbannelse over Coras bestemor, så mange ganger ble hun solgt og byttet og solgt på nytt de nærmeste årene. Eierne hennes gikk fallitt med forbløffende hyppighet. Hennes første herre ble svindlet av en mann som solgte en innretning som renset bomull dobbelt så fort som Whitneys rensemaskin. Tegningene var overbevisende, men til slutt var Ajarry et aktivum blant alt annet som ble solgt på namsmannens ordre. Hun gikk for to hundre og atten dollar under en rask handel, et prisfall som skyldtes forholdene på det lokale markedet. En annen eier døde av vatersott, hvoretter enken solgte boet for å finansiere reisen hjem til Europa, hvor det var rent. Ajarry var i tre måneder eiendommen til en waliser som til sist tapte henne, tre andre slaver og to griser i et slag whist. Og så videre.

Prisen hennes svingte opp og ned. Når du blir solgt så mange ganger, lærer erfaringen deg å følge nøye med. Hun lærte raskt å tilpasse seg de nye plantasjene og å skille niggertemmerne fra dem som bare var onde, dagdriverne fra sliterne, angiverne fra dem som kunne holde på hemmeligheter. Herrer og fruer delt inn i grader av ondskap, plantasjer etter forskjeller i rikdom og ærgjerrighet. I noen tilfeller ønsket ikke plantasjeeierne annet enn å klare seg så noenlunde, og så var det menn og kvinner som ønsket å eie hele verden, som om det var et passende areal. To hundre og førtiåtte, to hundre og seksti, to hundre og sytti dollar. Overalt hvor hun kom, var det sukker og indigo, bortsett fra en ukes tid med folding av tobakksblader før hun ble solgt igjen. Slavehandleren kom til tobakksplantasjen på jakt etter slaver i fruktbar alder, fortrinnsvis med alle tennene i behold og av føyelig gemytt. Hun var en kvinne nå. Av sted bar det.

Hun visste at den hvite manns vitenskapsmenn så under tingenes overflate for å forstå hvordan de virket. Stjernenes bevegelse over nattehimmelen, kroppsvæskenes samvirke i blodet. Temperaturen som krevdes for å få en rik bomullshøst. Ajarry gjorde en vitenskap ut av sin egen svarte kropp og samlet inn observasjoner. Hver ting hadde en verdi, og når verdien forandret seg, forandret alt annet seg også. En sprukken kalebass var mindre verdt enn en som holdt på vannet, en krok som holdt på mallen sin mer verdt enn den som slapp agnet. Det spesielle i Amerika var at folk var ting. Best å ikke sløse bort pengene på en gammel mann som ikke vil overleve overfarten. En sterk ung negerslave av god stammeslekt fikk kundene til å sikle. En slavejente som fødte unger i ett sett, var som et myntverk, penger som avlet penger. Hvis du var en ting – en kjerre eller en hest eller en slave – var det verdien som bestemte dine muligheter. Hun kjente sin plass.

Endelig, Georgia. En representant for Randall-plantasjen kjøpte henne for to hundre og nittito dollar, tross den nye tomheten i øynene hennes, som fikk henne til å se enfoldig ut. Hun tok ikke et åndedrag utenfor Randall-land resten av livet. Hun var hjemme, på denne øya fjernt fra alt.

Coras bestemor fant seg en mann tre ganger. Hun hadde en forkjærlighet for brede skuldre og store hender, akkurat som Gamle Randall, selv om herren og hans slave hadde ulike slags arbeid i tankene. De to plantasjene var velforsynte, nitti stykk niggere på den nordlige halvparten og åttifem stykk på den sørlige halvparten. Ajarry kunne som regel velge og vrake. Når hun ikke kunne, smurte hun seg med tålmodighet.

Den første mannen hennes fikk etter hvert en hang til maiswhisky og begynte å bruke de store hendene sine til å lage store knyttnever. Ajarry sørget ikke da hun så ham forsvinne nedover veien idet de solgte ham til en sukkerrørplantasje i Florida. Deretter sto hun i med en av de kjekke guttene fra den sørlige halvdelen. Før han døde av kolera, likte han å fortelle historier fra Bibelen, siden hans tidligere herre hadde vært mer liberal når det gjaldt slaver og religion. Hun satte pris på historiene og lignelsene og antok at hvite menn hadde et poeng: Snakk om frelse kunne gi en afrikaner ideer. Stakkars sønner av Kam. Den siste mannen hennes fikk stukket hull i ørene for å ha stjålet honning. Sårene rant av verk til han tærtes bort.

Ajarry fikk fem barn med de mennene, hver av dem forløst på det samme stedet på plankegulvet i hytta, som hun pekte på når de var uskikkelige. Det er der dere kom fra, og dit jeg sender dere hvis dere ikke hører på meg. Lær dem å adlyde, da vil de kanskje adlyde alle sine fremtidige herrer, og de vil overleve. To stakkarer døde av feber. En gutt skar seg i foten mens han lekte på en rusten plog og fikk blodforgiftning. Hennes yngste kom aldri til bevissthet igjen etter at en bas slo ham i hodet med et vedtre. Den ene etter den andre. De ble i det minste ikke solgt bort, sa en eldre kone til Ajarry. Det var sant – den gangen solgte Randall sjelden de små. Du visste hvor og hvordan barna dine kom til å dø. Barnet som klarte seg til det var over ti år, var Coras mor, Mabel.

Ajarry døde i bomullen, frøkapslene duvet rundt henne som skumtopper på det ville havet. Den siste fra sin landsby, som falt over ende mellom radene av en blodpropp i hjernen, med blodet strømmende fra nesen og hvit fråde om munnen. Som om det kunne ha vært noe annet sted. Frihet var forbeholdt andre mennesker, innbyggerne i Pennsylvania by som hastet omkring hundre mil mot nord. Siden den natten hun ble røvet, var hun blitt taksert om og om igjen; hver dag hadde hun våknet i skålen på en ny vekt. Kjenn din verdi, så kjenner du din plass i ordenen. Å overskride grensen for plantasjen var å overskride de grunnleggende prinsippene for din eksistens: umulig.

Det var bestemoren hennes som snakket den søndagsettermiddagen da Caesar forhørte seg med Cora om den underjordiske jernbanen og hun sa nei.

Tre uker senere sa hun ja.

Denne gangen var det moren hennes som snakket.

Georgia

DUSØR TRETTI DOLLAR

Rømt fra undertegnede, hjemmehørende i Salisbury, den 5. ds., en negerpike ved navn LIZZIE. Det formodes at nevnte pike befinner seg i nærheten av Mrs. Steels plantasje. Jeg gir ovennevnte dusør ved overlevering av piken eller for opplysninger om at hun er anbrakt i et hvilket som helst fengsel i denne staten. Alle og enhver er hermed advart mot å huse nevnte pike, under lovfestet straff.

W.M. DIXON

18. juli 1820

JOCKEY HADDE FØDSELSDAG bare en eller to ganger i året. De prøvde å feire den ordentlig. Det var alltid om søndagen, den halve dagen deres. Klokken tre ga basene signal om at arbeidsdagen var over, og så pilte den nordlige plantasjen av sted for å gjøre forberedelser i all hast. Sette i stand, skrape bort mose, spikre igjen hullet i taket. Festen kom i første rekke, med mindre du hadde tillatelse til å dra til byen for å selge håndverksarbeider eller hadde hyrt deg ut til dagarbeid. Selv om du var innstilt på å gi avkall på den ekstra lønnen – og ingen var innstilt på det – var det utenkelig at noen slave skulle være frekk nok til å fortelle en hvit mann at han ikke kunne arbeide fordi det var fødselsdagen til en slave. Alle visste at niggere ikke hadde fødselsdag.

Cora satt på kanten av jordflekken sin på sukkerlønnstabben og børstet skitt av neglene. Når hun kunne, bidro Cora med neper eller bladkål til fødselsdagsfestene, men hun hadde ikke noe å ta med seg i dag. Noen ropte nede i veien, en av de nye guttene sannsynligvis, som ikke var fullstendig temmet av Connelly ennå, og ropene utviklet seg til en krangel. Stemmene var mer gretne enn sinte, men høye. Det kom til å bli en minneverdig fødselsdag hvis folk var så hissige alt.

«Hvis du kunne velge fødselsdagen din, hva ville det bli?» spurte Lovey.

Cora kunne ikke se Loveys ansikt på grunn av solen bak henne, men hun visste hvordan venninnen så ut. Lovey var en enkel sjel, og det skulle være fest den kvelden. Lovey gledet seg over disse sjeldne avbrekkene, enten det var Jockeys fødselsdag, jul eller en av høstnettene da alle med to hender holdt seg våkne for å plukke og Randall-brødrene lot basene skjenke maiswhisky for at de skulle holde humøret oppe. Det var arbeid, men månen gjorde at det var greit. Jenta var den første til å be spillemannen sette i gang, og den første til å danse. Hun prøvde å få Cora til å bli med, uten å bry seg om protestene hennes. Som om de skulle snurre rundt og rundt, arm i arm, mens Lovey fanget blikket til en gutt et øyeblikk i hver omdreining og Cora ble med på leken. Men Cora ble aldri med, hun trakk til seg armen. Hun så på.

«Har fortalt deg når jeg ble født,» sa Cora. Hun ble født om vinteren. Moren hennes, Mabel, hadde beklaget seg nok over den vanskelige nedkomsten, den uvanlige frosten den morgenen, vinden som hylte gjennom sprekkene i hytta. At moren hennes hadde blødd i flere dager og Connelly ikke tok seg bryet med å sende bud på legen før hun nesten så ut som et spøkelse. Iblant lurte Cora seg selv og forvandlet historien til et av sine egne minner og tilføyde spøkelsesansikter, døde slaver alle sammen, som så ned på henne med kjærlighet og overbærenhet. Selv folk hun hatet, de som hadde sparket henne eller stjålet maten hennes så snart moren var borte.

«Hvis du kunne velge,» sa Lovey.

«Kan ikke velge,» sa Cora. «Det er bestemt for en.»

«Opp med humøret,» sa Lovey. Hun gikk sin vei med raske skritt.

Cora masserte leggene sine, takknemlig for den tiden hun slapp å være på bena. Fest eller ikke fest, dette var der Cora endte hver søndag når den halve arbeidsdagen deres var unnagjort: sittende på setet sitt mens hun så etter ting som måtte ordnes. Hun eide seg selv noen få timer hver uke, slik hun så det, da hun kunne luke, plukke kålorm, tynne bladkålen og stirre olmt på alle som gikk med planer om å trenge seg inn på hennes territorium. Alt dette var nødvendig hagestell, men også en klar melding om at hun ikke var blitt mindre besluttsom etter episoden med øksa.

Jorden ved føttene hennes hadde en historie, den eldste historien Cora kjente. Da Ajarry plantet der, straks etter hennes lange marsj til plantasjen, var jordflekken et villnis bak hytta hennes, i enden av rekken med slaveforlegninger. Bakenfor lå det marker og bak dem igjen sumpen. Så drømte Randall en natt en drøm om et hvitt hav som strakte seg så langt øyet kunne se, og gikk over fra å dyrke indigo til Sea Island-bomull. Han skaffet seg nye kontakter i New Orleans, vekslet håndtrykk med spekulanter med Bank of England i ryggen. Pengene strømmet inn som aldri før. Europa var sultefôret på bomull og måtte mates, balle for balle. En dag ryddet negerslavene trærne, og om kvelden når de vendte hjem fra markene, hugget de til tømmer til den nye rekken med hytter.

Når hun betraktet dem nå, idet folk hastet ut og inn for å gjøre seg klar, var det vanskelig for Cora å se for seg en tid da de fjorten hyttene ikke hadde vært der. Enda så forfalne de var, til tross for klagene fra den dype skogen for hvert skritt, hadde hyttene det samme preget av evighet over seg som åsene i vest, som bekken som delte eiendommen i to. Hyttene utstrålte bestandighet og fremkalte i sin tur tidløse følelser i dem som levde og døde der: misunnelse og nag. Hvis de hadde satt av mer plass mellom de gamle hyttene og de nye hyttene, ville det ha spart dem for mye sorg i årenes løp.

Hvite menn kranglet foran dommere om krav på dette eller hint område titalls mil borte, som var blitt streket opp på et kart. Slaver kjempet med samme glød om de ørsmå jordflekkene ved føttene sine. Jordstrimmelen mellom hyttene deres var et sted å binde en geit, lage en hønsegård, en flekk å dyrke mat på for å fylle magen på toppen av den grøten som ble delt ut ved kjøkkenet hver morgen. Hvis man kom dit først. Da Randall, og senere sønnene hans, fikk det for seg at de ville selge deg, var ikke kontrakten tørr før noen hadde snappet jordflekken din. Når naboen så deg der ute i kveldsstillheten, smilende og nynnende, kunne vedkommende plutselig føle trang til å tvinge deg til å gi fra deg jorden ved hjelp av trusler og alskens provokasjoner. Hvem ville lytte til dine klager? Det var ingen dommere her.

«Men moren min ville ikke la dem røre jordet sitt,» fortalte Mabel datteren sin. Jordet på spøk, siden Ajarrys jordlott knapt var tre kvadratmeter stor. «Sa at hun ville slå inn skallen på dem med en hammer om de så mye som så på den.»

Forestillingen om at bestemoren hennes skulle gå til angrep på en annen slave, stemte ikke med det Cora husket om kvinnen, men så snart hun begynte å stelle med jordflekken, skjønte hun hvor sant portrettet var. Ajarry voktet over hagen sin gjennom forvandlingene som fulgte av fremgangen. Randall-familien kjøpte opp Spencer-markene i nord så snart familien bestemte seg for å prøve lykken i vest. De kjøpte den neste plantasjen sør for sin og begynte å dyrke bomull i stedet for ris og tilføyde to nye hytter i hver rad, men Ajarrys jordflekk ble liggende midt i alt, umulig å flytte på, som en stubbe som gikk for dypt ned i bakken. Etter at Ajarry døde, overtok Mabel stellet av søtpotetene og okraen, alt etter hva hun hadde lyst til. Bråket startet da Cora tok over.

Da Mabel forsvant, ble Cora et hjemløst barn. Elleve år, ti år, deromkring – det var ingen som kunne si det for sikkert nå. I sjokket ble Coras verden redusert til grå inntrykk. Den første fargen som vendte tilbake, var den ulmende brunrøde i familiejordflekken. Den fikk henne til å våkne og se folk og ting igjen, og hun bestemte seg for å holde fast på jordlotten sin, selv om hun var ung og liten og ikke hadde noen til å se etter seg mer. Mabel var for stille og sta av seg til å bli populær, men folk hadde hatt respekt for Ajarry. Hennes skygge hadde gitt beskyttelse. Flesteparten av de opprinnelige Randall-slavene var i graven nå eller solgt, en eller annen variant av borte. Var det noen igjen som var lojal mot bestemoren hennes? Cora holdt manntall over landsbyen: ikke en sjel. De var døde alle sammen.

Hun kjempet for jorden. Det var de små skadedyrene, de som var for små til ordentlig arbeid. Cora skysset bort de barna som trampet i stykker spirene hennes, og ropte til dem når de gravde opp søtpotetstiklingene, og brukte samme tone som hun brukte på Jockey-festene for å drive dem sammen til kappløp og leker. Hun styrte dem med godmodighet.

Men pretendenter rykket inn fra flankene. Ava. Coras mor og Ava vokste opp sammen på plantasjen. De ble traktert med den samme randallske gjestfriheten, enkelte av dens utslag så rutinemessige og velkjente at de ble et slags vær, og andre så oppfinnsomme i sin uhyrlighet at de ikke var til å fatte. Iblant bandt den slags opplevelser folk sammen; like ofte gjorde skammen over ens maktesløshet alle vitner til fiender. Ava og Mabel kom ikke overens.

Ava var senete og sterk, med hender like raske som en vannmokasinslange. Hurtighet var bra i forbindelse med plukking og når hun skulle gi sine små en ørefik for dovenskap og andre synder. Hun satte hønene sine høyere enn de barna og traktet etter Coras jord for å utvide hønsegården sin. «Det er sløseri,» sa Ava og lot tungen klikke mot tennene. «Alt det til henne.» Ava og Cora sov ved siden av hverandre hver natt på loftet, og selv om de var stuet sammen med åtte andre der oppe, kunne Cora merke hver enkelt av Avas forbitrelser når den beveget seg gjennom treet. Avas ånde var klam av raseri, sur. Hun satte sin ære i å dulte borti Cora hver gang hun sto opp for å late vannet.

«Du hører til i Hob nå,» sa Moses til Cora en ettermiddag da hun kom hjem etter å ha hjulpet til med å pakke bomullen i baller. Moses hadde gjort en avtale med Ava og brukt en eller annen form for valuta. Helt siden Connelly hadde forfremmet markarbeideren til bas, forvalterens høyre hånd, hadde Moses oppkastet seg til megler i forbindelse med hytteintriger. Orden i rekkene, slik den nå var, måtte bevares, og det var saker og ting en hvit mann ikke kunne gjøre. Moses gikk inn i rollen med begeistring. Cora syntes han hadde et ondt ansikt, som en knort som skjøt opp fra en undersetsig, svett stamme. Hun ble ikke overrasket da hans sinnelag avslørte seg – ventet man lenge nok, gjorde det alltid det. Som morgengryet. Cora lusket av sted til Hob, hvor de forviste de elendige. Det var ingen bønn, ingen lover annet enn de som ble skrevet på nytt hver dag. Noen hadde flyttet tingene hennes dit allerede.

Ingen husket den ulykkelige som hadde gitt navn til hytta. Han levde lenge nok til å bli en betegnelse på noen egenskaper før han bukket under for dem. Av sted til Hob med dem som forvalterens straffemetoder hadde gjort til krøplinger, av sted til Hob med dem som var ødelagt av slitet på måter man kunne se og på måter man ikke kunne se, av sted til Hob med dem som hadde mistet forstanden. Av sted til Hob med hjemløse barn.

De ødelagte mennene, de halve mennene, bodde i Hob først. Så tok kvinnene opphold der. Hvite menn og brune menn hadde mishandlet kvinnenes kropper, barna deres ble født forkrøplede og innskrumpede, slag hadde banket vettet ut av skallen på dem, og de gjentok navnene på de døde barna sine i mørket: Eve, Elizabeth, N’thaniel, Tom. Cora krøllet seg sammen på gulvet i oppholdsrommet, altfor redd til å sove der oppe sammen med dem, de elendige skapningene. Hun forbannet seg selv for sin småskårenhet, men hun var maktesløs. Hun stirret på mørke former. Ildstedet, bjelkene som bar loftet, redskapene som hang på spikere på veggene. Den første gangen hun hadde tilbrakt natten utenfor hytta hun var født i. Hundre skritt og like mange mil.

Det var bare et tidsspørsmål før Ava satte i verk neste trinn i planen sin. Og så måtte hun hanskes med Gamle Abraham. Gamle Abraham, som slett ikke var gammel, men som hadde oppført seg som en gammel misantrop helt siden han lærte seg å sitte oppreist. Han hadde ingen plan, men ville ha jordflekken ut av veien av prinsipp. Hvorfor skulle han og alle andre respektere denne lille jentas krav bare fordi bestemoren hennes hadde spavendt jorden en gang? Gamle Abraham var ingen forkjemper for tradisjonen. Han var blitt solgt for mange ganger til at den forestillingen skulle tillegges noen vekt. Ved adskillige anledninger da hun hadde et ærend i nærheten av ham, hørte Cora ham argumentere for å la andre overta jordflekken hennes. «Alt det til henne.» Hele tre kvadratmeter.

Så kom Blake. Den sommeren påtok unge Terrance Randall seg forpliktelser, som forberedelser til den dagen han og hans bror tok over plantasjen. Han kjøpte en skokk niggere fra Nord- og Sør-Carolina. Seks av dem, av fanti- og mandingoavstamning, om man skulle tro megleren, med kropper og lynne som skapt for arbeid fra naturens hånd. Blake, Pot, Edward og de øvrige utgjorde en stamme for seg selv på Randalls eiendom og holdt seg ikke for gode til å forsyne seg av det som ikke var deres. Terrance Randall gjorde det kjent at de var hans nye yndlinger, og Connelly sørget for at alle husket det. Du lærte å gå til side når mennene var i et bestemt humør eller på lørdagskvelden når de hadde helt i seg all sideren.

Blake var en diger eik, en storspisende mann som raskt viste seg å være et vitnesbyrd om Terrance Randalls investeringskløkt. Bare prisen de ville få for avkommet til en slik avlshingst. Blake kastet seg ut i hyppige brytekamper med sine kamerater og alle andre utfordrere, laget kvalm konstant og gikk selvfølgelig av med seieren hver gang. Stemmen hans drønnet gjennom radene når han arbeidet, og selv de som foraktet ham, kunne ikke annet enn å synge med. Mannen hadde et usselt lynne, men lydene som kom fra kroppen hans, fikk arbeidet til å fly av sted.

Etter å ha snust rundt noen uker og tatt den nordlige halvdelen i øyesyn, bestemte Blake seg for at Coras jordlapp ville være et fint sted å binde hunden sin. Sol, vind, i nærheten. Blake hadde lokket kjøteren til seg under en tur i byen. Hunden ble værende, holdt seg rundt røykeriet når Blake arbeidet, og gjødde til enhver lyd i den travle Georgia-natten. Blake kunne litt snekring – det var ikke, som ofte var tilfellet, en løgn satt ut av slavehandleren for å drive prisen i været. Han bygde et lite hus til kjøteren sin og prøvde å innkassere litt skryt. De vennlige ordene var ekte, for hundehuset var et pent stykke arbeid, med fine proporsjoner og rette vinkler. Det var en dør på en hengsel og sol- og måneutskjæringer på bakveggen.

«Er ikke dette en flott residens?» spurte Blake Gamle Abraham. Blake hadde etter hvert begynt å sette pris på mannens iblant forfriskende oppriktighet.

«Veldig fint arbeid. Er det ei lita seng der inne?»

Blake hadde sydd et putevar og stoppet det med mose. Han bestemte seg for at jordflekken utenfor hytta hans var den mest passende plassen for huset til hunden hans. Cora hadde vært usynlig for ham, men nå søkte han blikket hennes når hun var i nærheten, for å gjøre henne oppmerksom på at hun ikke var usynlig lenger.

Hun prøvde å kreve inn litt gjeld som folk hadde til moren hennes, det hun visste om. De avviste henne. Som Beau, syersken Mabel hadde passet og stelt da hun ble slått ut av feber. Mabel hadde gitt jenta sin egen middagsporsjon og helt skjefuller av kokevann og røtter inn gjennom de skjelvende leppene hennes til hun åpnet øynene igjen. Beau sa at hun hadde betalt den gjelden og mer til, og ba Cora pelle seg tilbake til Hob. Cora husket at Mabel hadde gitt Calvin alibi da noen planteredskaper ble borte. Connelly, som var en mester med den nihalede katten, ville ha flådd kjøttet av ryggen på Calvin hvis Mabel ikke hadde pønsket ut et forsvar for ham. Ville ha gjort det samme med Mabel hvis han hadde funnet ut at hun løy. Cora listet seg bort til Calvin etter middag: Jeg trenger hjelp. Han avfeide henne. Mabel hadde sagt hun aldri fant ut hva han brukte de redskapene til.

Ikke lenge etter at Blake hadde bekjentgjort sine hensikter, våknet Cora en morgen til skjenselen. Hun gikk fra Hob for å se til hagen sin. Det hadde vært en kjølig morgen. Hvite tåkedotter svevde over bakken. Der så hun det – restene av det som skulle ha blitt hennes første kålhoder. Slengt i en haug ved trinnene opp til Blakes hytte, de filtrede spirene allerede i ferd med å tørke inn. Jorden var blitt spadd opp og stampet til så det skulle bli en fin tomt til kjøterens hus, som sto midt på jordflekken hennes som et herskapshus i hjertet av en plantasje.

Hunden stakk hodet ut av døren som om den visste at det hadde vært hennes jord, og ønsket å vise sin likegyldighet.

Blake kom ut av hytta og la armene over kors. Han spyttet.

Folk beveget seg i utkanten av Coras synsfelt: skygger av sladrekjerringer og kjeftesmeller. Som holdt øye med henne. Moren hennes var borte. Hun var blitt flyttet til stymperhuset, og ingen hadde kommet henne til hjelp. Nå hadde denne mannen som var tre ganger så stor som henne, en slåsskjempe, tatt jordlotten hennes.

Cora hadde grublet over hvilken strategi hun skulle velge. I senere år kunne hun ha vendt seg til kvinnfolkene i Hob, eller Lovey, men dette var før. Bestemoren hadde sagt at hun ville slå inn skallen på enhver som klusset med jorden hennes. Det syntes Cora var for drøyt. Som forhekset gikk hun tilbake til Hob og tok en øks ned fra veggen, den øksa hun stirret på når hun ikke fikk sove. Lagt igjen av en av de tidligere beboerne som hadde kommet ulykkelig av dage på den ene eller den andre måten, tatt av lungesyken eller flådd av en pisk eller dødd på gulvet i sin egen dritt.

Nå hadde ryktet spredt seg, og tilskuere sto og hang utenfor hyttene, forventningsfulle, med hodet på skakke. Cora marsjerte forbi dem, krumbøyd som om hun boret kroppen sin inn i en storm. Ingen løftet en finger for å stanse henne, så merkelig var dette synet. Det første hugget slo av taket på hundehuset og utløste et hyl fra hunden, som nesten hadde fått hugd av seg halen. Den fløy og gjemte seg under hytta til sin herre. Det andre hugget kvestet den venstre siden av hundehuset stygt, og det siste ga det banesåret.

Hun sto der og hev etter pusten. Med begge hendene om øksa. Øksa hang i løse luften, i en styrkeprøve med et spøkelse, men jenta viste ingen tegn til vakling.

Blake knyttet nevene og tok noen skritt mot Cora. Guttene bak ham, på spranget. Så stanset han. Hva som skjedde mellom de to skikkelsene i det øyeblikket – den kraftige unge mannen og den spinkle jenta i hvit serk – ble et spørsmål om ståsted. De som sto ved den første rekken med hytter, så Blakes ansikt forvridd i forbauselse og redsel, som ansiktet til en som snubler inn i vepsens rike. De som sto ved de nye hyttene, så Coras øyne fare hit og dit, som om hun tok mål av en fremrykkende hærskare, ikke bare én mann. En hær hun like fullt var rede til å møte. Uansett ståsted var det vesentlige det som ble formidlet av den ene gjennom kroppsholdning og ansiktsuttrykk og tolket av den andre: Du får kanskje bukt med meg, men det vil koste deg dyrt.

De sto der en stund til Alice ringte med frokostklokken. Ingen hadde tenkt å gi avkall på grøten sin. Da de kom inn fra markene, ryddet Cora opp i rotet på det som hadde vært jordflekken hennes. Hun trillet på plass sukkerlønnstabben, som var blitt til overs fra et eller annet byggeprosjekt, og den ble sitteplassen hennes hver gang hun hadde et ledig øyeblikk.

Om Cora ikke hørte hjemme i Hob før Avas manøvrering, gjorde hun det nå. Stedets mest beryktede beboer, og lengstboende. Til sist fikk arbeidet krøplingene til å bite i støvet – det gjorde det alltid – og de som hadde mistet forstanden, ble solgt for en billig penge eller skar over strupen på seg. Plassene var ikke ledige lenge. Cora ble. Hob var hjemmet hennes.

Hun brukte hundehuset til brensel. Det holdt henne og resten av Hob varme én natt, men frasagnet om det hang ved henne resten av hennes tid på Randall-plantasjen. Blake og vennene hans begynte å fortelle historier. Blake fortalte at han hadde våknet av en liten lur bak stallen og sett Cora stå over ham med øksa si, hulkende. Han var den fødte imitator, og det reddet historien hans. Da Coras barm begynte å spire, skrøt Edward, den mest ondskapsfulle i Blakes gjeng, av at Cora hadde blottet brystene for ham mens hun kom med lidderlige forslag og truet med å skalpere ham om han avviste henne. Unge kvinner tisket og hvisket om at de hadde sett henne liste seg bort fra hyttene når det var fullmåne, til skogen, hvor hun bedrev hor med esler og geiter. De som fant den siste historien mindre enn troverdig, innså likevel nytten av å holde den underlige jenta utenfor de respektables krets.

Ikke lenge etter at det ble kjent at Coras kvinnelighet hadde slått ut i full blomst, slepte Edward, Pot og to karer fra den sørlige halvparten henne bak røykeriet. Hvis noen hørte eller så noe, blandet de seg ikke inn. Kvinnfolkene i Hob sydde henne sammen. Blake var borte da. Kanskje hadde han sett henne inn i ansiktet den dagen og rådet kameratene sine fra å ta hevn: Det vil koste dere dyrt. Men han var borte. Han rømte tre år etter at hun ramponerte hundehuset, og gjemte seg i sumpen i flere uker. Det var kjøterens gjøing som røpet oppholdsstedet hans for patruljen. Cora ville ha sagt at det var vel fortjent, om ikke straffen hans hadde fått henne til å grøsse når hun tenkte på den.