© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Trine + Kim designstudio

Layout og e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2087-8

Utgitt med støtte fra Pressens Faglitteraturfond og Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening.

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Lese, lære, øve, lese, lære, øve, lese, lære, øve

Når jeg holder skrivekurs, hender det jeg spør deltakerne om hobbyene deres. Noen har spilt gitar i et rockeband, for eksempel. Hvilke gitarister liker du best, spør jeg da, og får straks vite hvem de har latt seg inspirere av. Og nå som du vil lære å skrive: Hvilke skribenter er du inspirert av?

Da blir det stille. Nei … skribenter? De har ingen å strekke seg etter.

De tror evnen til å skrive godt er noe man enten har eller mangler. De har det i alle fall ikke, slik de sliter ved tastaturet. Skrivekurset er som et legebesøk; de håper å bli litt bedre. Å skrive like bra som proffene, er like uoppnåelig som toppen på Mount Everest. Strekke seg? Nei, ikke dit.

Å spille gitar som Keith Richards, derimot, det tror de er mulig.

Da sier jeg: Du blir god til å skrive på samme måte som du blir god til å spille et instrument. Du må øve, og for å orke å øve må du ha noe å strekke deg etter. Det finner du ved å lese. Vil du skrive kronikker, må du lese mange av dem, ta vare på dem du liker, finne ut hva skribenten gjør og gjøre det selv.

Akkurat slik du forsøker å etterligne favorittartisten din.

Alle vet hvordan noen blir gode musikere. Først lærer de litt teknikk og så øver de, hver dag, de lytter til musikk hele tiden, lærer mer teknikk og øver enda mer, helt til de utvikler en egen stil. Andre blir gode kokker, bildekunstnere, snekkere, fotballspillere, arkitekter og alpinister – på samme måte.

Og noen blir altså gode til å skrive. Etter å ha lest, lært og øvd.

I denne boka lærer du teknikken. Og hva skriving er, nemlig å fortelle noe til andre. Selv om du er alene når du skriver, er det en der ute – forhåpentligvis flere – som skal lese. Hvis de ikke gidder, har du skrevet forgjeves. Derfor lærer du om leserne også, og å fortelle slik at de får lyst til å lese.

Øve, og finne skribenter å bli inspirert av, det må du gjøre selv.

Jeg var inspirert av amerikansk faglitteratur om lesing og skriving da jeg skrev denne boka. Skarpe, velskrevne og morsomme bøker, som sjelden blir oversatt til norsk. Min kollega Asgeir Olden ved Institutt for journalistikk har introdusert meg for mange av dem og fortjener stor takk for det.

Vet du hvor mye av vår våkne tid vi mennesker lar tankene fly?

Slikt kan du lese om i disse bøkene. Forskere som har undersøkt saken, påstår 46,9 prosent. Vi bruker halve dagen på å mimre, dagdrømme, fantasere, tenke på framtiden, på noe vi nylig har opplevd eller lest. Leserne har god tid til å tenke, altså, og du som skriver kan gi dem noe å tenke på.

Men da må du skrive slik at de vil lese, og forstår teksten din.

Oslo, mai 2017

Trygve Aas Olsen

Ta hensyn til leserne

Skriv slik du vil at andre skal skrive til deg

Kompliserte saker krever enkle ord

La oss kalle en spade for en spade. Og kompetanseutviklingsprosesser for læring. Implementere betyr innføre eller sette i gang. Når vi vil gi insentiver, kan vi heller motivere eller belønne. Proaktiv kan være det samme som å forberede seg. La oss bytte ut vanskelige ord med slike som alle forstår.

Er politikken skjemmet av løgner og falske nyheter, så skriv det, i stedet for å kalle den postfaktuell, som noen nå gjør etter at post-truth ble årets nyord av Oxford Dictionaries i 2016.1 Ordet beskriver en samfunnsdebatt der følelser betyr mer enn fakta, og de som bruker det, er gjerne bekymret for at vanlige folk lar seg lure. Men hva hjelper vel omtanke for vanlige folk, hvis de ikke forstår ordene den uttrykkes med?

Prøv å spørre noen du treffer på bussen, for eksempel, hva de mener om postfaktualiteten.

Den som vil delta i politisk debatt, formidle tanker og ideer til offentligheten eller drive god gammeldags folkeopplysning, må formulere seg forståelig. En av grunnene til at noen tror på løgner og falske nyheter, er at de kommer i et klart språk. Mens enkle saksopplysninger pakkes inn i bokstavkombinasjoner som aldri forekommer i vanlig dagligtale.

Arbeidsavklaringspenger, for eksempel: Er det mulig å finne på noe så ubegripelig? Jeg skjønner ikke, før jeg søker på nettet, at dette er støtte til personer som blir arbeidsledige etter sykdom. Jeg skjønner heller ikke hvorfor jeg må bruke all min tankekraft, og innse at selv det er for lite, på å forstå noe så normalt som å bevilge penger til barn og unge i en Oslo-bydel:

Implementering og kvalitetssikring av aktiviteter og rutiner som er iverksatt for å etablere nødvendige tiltakskjeder og forpliktende samhandling internt og eksternt vil bli vektlagt.2

Vi sparer tid og penger, unngår irritasjon og alvorlige misforståelser, hvis de som skriver slike setninger, lærer seg å ta hensyn til leserne. Selv det aller mest kompliserte, hvordan verden ble til, kan forklares med enkle ord. I boka En kort historie om nesten alt beskriver forfatteren Bill Bryson universets opprinnelse i noen lettleste avsnitt:3

Et proton er en uendelig liten del av et atom, som i seg selv helt klart er en uhåndgripelig ting. Protoner er så små at en liten blekkflekk som prikken over denne i-en kan inneholde noe sånt som 500 000 000 000 av dem …

For å lage et univers må du presse et proton ned til en milliarddel av den vanlige størrelsen. Men det er ikke nok til et skikkelig Big Bang, ifølge Bryson:

Faktisk vil du måtte samle sammen alt som finnes – hvert eneste støvgrann og hver partikkel mellom her og randen av skaperverket – og trykke det inn på en flekk så uendelig kompakt at den ikke har noen dimensjoner i det hele tatt.

Flekken kalles singularitet, og den er det selvsagt umulig å se for seg. Enda verre: Den eksisterer ikke i tid og rom, for den har ingenting utenfor seg.

På den måten, fra ingenting, begynner universet vårt.

I løpet av ett eneste bemerkelsesverdig blunk, et praktfullt øyeblikk som er for kort og for vidtfavnende til å sette ord på, antar singulariteten himmelske dimensjoner og størrelse utenfor vår fatteevne.

Slik startet det altså – bang! – og siden har vi utviklet kunst og kultur, vi har sendt romskip til Mars, laget elektriske tannbørster og brødbakemaskiner, avanserte metoder for å ta livet av hverandre samt et Internett som lar oss kommunisere med tekst, lyd og bilder over hele kloden.

Men å skrive en bruksanvisning som kan hjelpe oss med å koble ungenes leketøy opp til dette nettet? Nei, det er visst helt umulig.

Hvis du ikke vet krypteringsnøkkelen, kan du ta kontakt med personen som konfigurerte eller har ansvaret for tilgangspunktet, for å få hjelp.4

Konfigurerte tilgangspunktet? Må jeg virkelig bruke ordbok – språkets bruksanvisning – for å forstå en bruksanvisning? Ok, så gjør jeg det. Konfigurere betyr «danne konfigurasjon»,5 og konfigurasjon er en «kombinasjon av maskinvarekomponenter og programmer som utgjør et datamaskinsystem». Tilgangspunkt står ikke i ordboka, men jeg skjønner at det er noe som gir meg tilgang til noe, og gjetter at det er Internett.

Slik kan jeg fortsette å gjette – eller ringe teleselskapet. Som antakeligvis er det bruksanvisningen ber meg om. Det burde stått kontakt din internettleverandør for å få hjelp.

Akkurat denne setningen: Kontakt din internettleverandør for å få hjelp. Er den enklere eller vanskeligere å skrive enn «ta kontakt med personen som konfigurerte eller har ansvaret for tilgangspunktet, for å få hjelp»? Enklere, ja. Hadde det vært enklere eller vanskeligere for Bill Bryson å beskrive universets opprinnelse med fagterminologi fra astronomi, fysikk og matematikk? Svaret gir seg selv. Bryson skriver enkelt fordi det er enklere.

Nå skal jeg avsløre en hemmelighet: Det er enklere å skrive enkelt enn å skrive vanskelig.

Forfattere og profesjonelle skribenter, som virkelig anstrenger seg for å skrive lett og ledig, vil aldri innrømme dette. Ja, de jobber hardt, men likevel: De som ikke klarer å skrive enkelt, som stadig roter seg bort i proaktive kompetanseutviklingsprosesser, de strever enda mer med ordene.

Folk som lever av å gi ut bøker og publisere artikler, har selvsagt lettere for å skrive enn andre. De hadde neppe valgt skriving som jobb hvis de ikke fikk det til.6 De skriver fordi de vil det, de vil det fordi de mestrer det, og de mestrer det fordi de øver og øver – skriver hver dag – og da blir det til slutt ganske enkelt. Å skrive enkelt, altså. De hadde neppe klart å formulere bruksanvisningen for PlayStation like krøkkete som produsenten gjorde det.

Ingen blir født med gode skrivekunnskaper. Bill Bryson har også øvd og øvd på å skrive stadig bedre. Men like viktig: Han har valgt en enkel skrivestil framfor en vanskelig.

Alle kan velge om de vil skrive implementere eller sette i gang, men mange lar være å gjøre slike valg. De bare skriver i vei og ender i en stil som føles unaturlig, som ikke er deres. Noen vil skrive enkelt, men så kommer det et konsekvensaspekt og stiller seg midt i setningen, helt av seg selv.

Hvilken skrivestil vil du ha? Vil du skrive enkelt og lett forståelig, poetisk eller akademisk?

Du må tenke gjennom dette hvis du vil lære å skrive godt, akkurat som du tenker gjennom klesstilen når du vil se godt ut. Bli inspirert av andre. Søk etter artikler fra dine favorittskribenter, les bøkene til gode fagforfattere, gjem på fine formuleringer og les dem om igjen.

Tenk over hvorfor du liker noen tekster bedre enn andre, finn ut hva forfatterne gjør, og prøv å gjøre noe lignende når du selv skriver. Helt likt blir det aldri, for nå er det du som skriver, og etter hvert vil du utvikle din egen måte å skrive på. La det skje, det er verken ønskelig eller mulig å kopiere andres skrivestil. Vi har én Karl Ove Knausgård, og det er nok, men kanskje trenger vi deg. Så vær deg selv, det er du uansett.

Det finnes ingen skrivestilbutikk; stilen er en del av den personen som skriver, like mye som håret hans er en del av ham, eller, hvis han er skallet, mangelen på hår. Å pynte seg med en stil er det samme som å sette på seg en tupé. Ved første øyekast kan den skallede mannen virke yngre og kjekkere. Men ved nærmere gransking – og med tupeer er det alltid en nærmere gransking – ser det ikke helt riktig ut. Problemet er ikke at han ikke er velfrisert; han er det, og vi må gjerne beundre parykkmakerens arbeid. Poenget er at han ikke ser ut som seg selv.7

Da jeg leverte manus til min første bok, fryktet jeg at stilen var for selvsikker. Med utgivelsen bare noen måneder fram i tid var jeg ikke like trygg som da jeg satt isolert fra verden og skrev. Så jeg spurte redaktøren:

«Vær ærlig: Synes du jeg er litt eplekjekk og besserwissersk?»

«Ja, det er du», svarte han, «men det er jo deg, det.»

Jeg innså først etter noen år at han hadde gitt meg en kompliment. Når noen kan høre stemmen din i det du har skrevet, skal du være fornøyd. Da har du funnet din stil, og nærmer deg målet: Leseren skal høre ordene han leser, som om du sier dem, bare til ham. Inntil det skjer, må du øve og øve til du kjenner igjen deg selv i teksten.

Det kan ta tid, særlig hvis ditt sanne jeg ligger begravd under hauger med implementeringer og insentiver. Først når det du skriver, er noe du også kunne ha sagt til leserne, kan de høre stemmen din.

Kunstnere, fotballspillere, kokker og andre som lever av kreativiteten sin, leter alle etter det som til slutt blir deres måte å gjøre det på. Mestere fra Mozart til Maradona har alle vært enere i sin egen stil.

Men å finne seg selv er ikke lett. Roy Peter Clark underviser journalister på Poynter Institute i USA og har gitt ut flere bøker om skriving. Han har satt opp noen sjekkpunkter, som hjelper deg med å se hvordan du framstår skriftlig:8

Høyt eller lavt nivå: Bruker du gateslang, hverdagsspråk eller fagterminologi?

Tilstedeværelse: Skriver du jeg, vi eller man? Er det levende vesener i teksten?

Kulturelle referanser: Fra høykultur eller Hollywood? Descartes eller Donald?

Bilder og metaforer: Forsøker du å skrive poetisk, eller jordnært og konkret?

Personlig engasjement: Prøver du å være objektiv, partisk eller entusiastisk?

Stilistiske ambisjoner: Skriver du i velkjente formater, eller eksperimenterer du?

Jeg foretrekker en enkel og konkret stil. Jeg har en holdning til det å skrive. Jeg vil at tekstene mine skal være lettleste og forståelige for alle. Det er den holdningen jeg argumenterer for i denne boka.

Første bud for oss som skriver slik er: Ta alltid hensyn til leserne. Målet er at leserne skal henge med, og kose seg, til siste punktum.

Stilen passer for tekst med informasjon eller argumenter for normalt opplyste mottakere. Den kan brukes i ulike formater, fra den enkleste e-post og Facebook-melding, via debattinnlegg, kronikker og faglitteratur, til saksframlegg og offentlige utredninger – kort sagt: tekst for folk flest.

Dette er ingen bok for deg som vil lære å skrive skjønnlitteratur, som ofte skal være tvetydig og åpen for ulike tolkninger, eller essays der teksten blir til mens du tenker. Nei, her skal du tenke ferdig før du skriver ferdig. Først når det du skriver er gjennomtenkt, blir språket klart og tydelig.

En konkret og enkel stil har hverdagslige ord, som vi bruker i samtaler. Alle kjenner disse ordene, men mange bruker dem bare når de snakker, og ikke når de skriver. Som om skriving skjer på et annet språk enn snakking. Det kan det gjøre, men ikke i denne stilen.

Du skal rett og slett lære å skrive som om du snakker – men uten alle eh …, øh … og halve setninger vi sier før vi rekker å tenke.

Tenke ferdig, altså. Når det likevel er vanskelig å skrive, og det stokker seg på vei fra hjernen til tastaturet, må du finne tilbake til tanken: Tenkte du ikke på et bredt anlagt fokus i implementeringsfasen, skal du ikke skrive det heller. Skriv det du tenkte.

Selv har jeg aldri lært å skrive, bortsett fra grunnskolens kommaregler, setningsanalyse og ordklasser. Skolestilene mine var dårlige, særlig etter at jeg på gymnaset fikk en forkjærlighet for ordet imidlertid, som jeg startet annenhver setning med. Jeg syntes det var et ork å skrive, og da en overreligiøs norsklærer ga meg dårlig karakter og flust med merknader med rød penn på en stil der jeg stadig minnet ham på at Gud imidlertid ikke eksisterte, mistet jeg helt skrivelysten.

Hvis poenget var å tilfredsstille en forstokket gammel gubbe, kunne det være det samme.

Jeg var imidlertid – der passet det – god til å snakke. Jeg deltok i diskusjoner, ble lyttet til og nådde fram med argumentene mine. Så da jeg ble politisk aktiv og skulle skrive leserinnlegg i avisene, begynte jeg å skrive som om jeg snakket med leserne. Jeg ville nå fram til dem.

Det fungerte fint, og siden har jeg skrevet med det som utgangspunkt. Enkelt og greit.

Det enkle er ofte det beste, i skriving som i andre kreative sysler. I matlaging: Vi pøser aldri hele krydderhylla ned i en og samme rett, men forsøker å få fram noen distinkte smaker. I musikken: En bluesgitarist legger ikke en lynrask og akrobatisk gitarsolo over en tekst om ulykkelig kjærlighet. I arkitekturen: Kråkeslottenes tid er forbi; husene skal først og fremst fungere godt som bosted eller arbeidsplass. I billedkunsten: Ikke ett overflødig penselstrøk.

Fagfolk også, uansett yrke, streber mot stadig enklere måter å gjøre jobben på. Bøndene kan se Dagsrevyen mens kyrne melker seg selv, én stor boremaskin eter seg gjennom fjellet og lager veituneller, kirurger opererer hjertene våre gjennom et lite hull i lysken mens de titter på en skjerm. Et dataprogram skriver automatiske fotballreferater til norske medier på grunnlag av statistikk og oppdateringer fra stadion. Når fløyta går, er artikkelen ferdig.

Jeg er ikke redd for at dataprogrammer skal ta over mine skrivejobber, og jeg er glad for at de retter stavefeil – så jeg kan konsentrere meg om å skrive enda enklere.

Og raskere. For det går fortere å skrive enkelt enn vanskelig.

Overordnet fokus for studiet er refleksjon over yrkesutøvernes rolle i en flerkulturell helseinstitusjon med særlig fokus på velferdsstaten som kontekst for samhandling mellom yrkesutøvere i møte med pasienter, pårørende og kolleger.9

Slik beskriver Høgskolen i Oslo og Akershus studiet Flerkulturelt helsearbeid på nettsidene sine. Jeg gjetter på at den som skrev dette, satt lenge og vred på ordene. Til liten nytte, dessverre, for han eller hun vred på feil ord. Det er unødvendig med «overordnet fokus», «refleksjon over», «særlig fokus» og «kontekst for samhandling» for å uttrykke dette:

Studiet handler om flerkulturelle helseinstitusjoner. Studentene lærer å samarbeide med pasienter, pårørende og kolleger.10

Alle forstår dessuten at en utdanning av helsearbeidere handler om «yrkesutøvernes rolle», og «velferdsstaten» er «kontekst» for alt helsearbeid i Norge. Forfatteren stablet opp et komplisert byggverk, når det var nok med en enkel konstruksjon.

«Se på det som snekring», skriver Roy Peter Clark, «du trenger en verktøykasse».11

Jeg forsøker alltid å snekre noe som virker: en vegg i vater, en hylle som tåler vekta av bøkene den skal bære, et bord som står støtt – en tekst som blir lest og forstått. Mens andre skjærer ut ornamenter og pynter med overdådige detaljer, pusser jeg på bordplata til den skinner og henger opp hylla med millimetermål. Ett gjelder for oss alle: Har vi slurvet med grunnarbeidet, brukt for små spiker, lot vi være å bytte ut den fjøla som sprakk? Da kan alt ramle sammen, slik et resonnement svikter når setningene som skal bygge det opp, er vanskelige å forstå.

Du kan lære å bruke hammer og sag. Du kan lære å bruke ord også. Denne boka er en verktøykasse, med de redskapene du behøver for å lage en god tekst. Vil du spare dine medmennesker for irritasjon og bortkastet tid, vil du jobbe litt mindre – det er raskere å skrive enkelt – ja, da er det bare å lese videre.

Husk:

De aller fleste kan lære å skrive; det er som å lære å snekre.

Et enkelt og konkret språk er enkelt å skrive og lett å lese.