Tordis Ørjasæter

KJÆRLIGHETEN HAR SITT EGET SPRÅK

En mors fortelling

© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Sats: Dag Brekke akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2090-8

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

«Skriv om livet ditt», sa forleggeren. «Skriv om kjærligheten, du som har levd et langt liv med samme ektemann, og med et handicappet barn.»

Takk for tilliten, Erling, og slik ble boken:

Kjærligheten har sitt eget språk.

BEGYNNELSEN

Jag etter kjærligheten, står det i Bøkenes bok.

Med et skrik inntok vi verden

Mange år senere skal vi med et siste pust forlate den igjen. Mellom disse første og siste pust snakker vi billioner – trillioner – en uendelighet av ord. Nei – ikke alle av oss. Noen har bare få ord å greie seg med gjennom livet. Som min sønn.

For 40 år siden skrev jeg om ham i «Boka om Dag Tore». Der fortalte jeg om å få et barn som ikke snakket, som hadde så mange slags diagnoser, om samfunnets svikt, om min egen skyldfølelse og hjelpeløse håp.

Som 90 år gammel kvinne og med min sønn som er blitt over 60, ser jeg at livet med Dag Tore må ha vært den sterkeste opplevelsen i livet mitt, i hvert fall den mest gjennomgripende.

Denne boken er et forsøk på å formidle noe om den som mangler språket. Aller først vil jeg tegne deg, Dag Tore, gjennom ordene, for bedre selv å forstå og kanskje også slik at flere kan bli kjent med deg.

For det er et privilegium å ha ordene – og en forpliktelse, ordene som man slåss med, men kan bruke.

En sønn er oss gitt

Ja, for vi var to den gangen du ble født, så vakker du var, skrek og smilte og sparket og spiste og vi trodde alt var vel. Men språket kom ikke, noen få ord bare opp gjennom tre-fire-årsalderen, men så sluttet du og trakk deg mer og mer inn i deg selv. Innimellom hendte det at du prøvde deg, men ordene var utydelige, vi forstod deg ikke, og så ble det stadig færre ord. Du lekte heller ikke med andre barn, trakk deg unna – fortenkt. Men leke med biler kunne du, og betrakte trafikken og lytte til musikken.

Etter mange år ble jeg alene. Da gjaldt det: En sønn er meg gitt. Og for hvert år jeg blir eldre og stadig alene, er dette blitt mer nærværende: Jeg har en sønn som aldri får fortalt hva han ønsker av livet, som aldri kan stille et spørsmål eller svare når vi spør ham. Som ikke kan fortelle.

Vårt barn

Det var vondt da du ble født: setefødsel og tangforløsning til slutt fordi du hadde navlestrengen to ganger rundt halsen.

Jeg husker vagt spedbarnsskriket, og noen som lo? Litt senere fikk jeg forklaringen. En av dem som assisterte under fødselen, fortalte at jeg hadde sagt da jeg våknet opp fra narkosen: «Er det vårt barn?» og hadde strukket armene mot legen og deg.

Jeg hadde mer rett enn jeg ante. Du var vårt barn: foreldrenes og helsemyndighetenes. Foreldrene og samfunnet. Vi skulle sammen ta ansvar for et nytt menneske.

Hvis fødselen var skjedd noen tiår tidligere, ville du ikke ha overlevd, underlig tanke. Det gjelder andre også, som vokser opp med hjerneskader. Når du og dine medbrødre og medsøstre overlever takket være medisinske fremskritt, må ikke vi andre da, heldige vi, legge forholdene til rette for at dere skal få et mest mulig menneskeverdig liv?