Helga Hjorth

Fri vilje

Roman

© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Layout og e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2096-0

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Til mamma og pappa

Enkelte løgner røper mer om livets smertepunkter enn all verdens uinteressante sannheter.

Vigdis Hjorth

VI HADDE PLEID å være en flokk, vi fire barna i familien. Men det kom aldri til å bli oss fire igjen. Ikke etter at pappa døde. Ikke etter arveoppgjøret, da debet og kredit skulle gjøres opp. Da de to eldste, Even og Vera, fant hverandre igjen etter mange år, og det brøt ut krig. Da Even og Vera gikk mot Ingvill og meg, og det ble to mot to.

Det var en formiddag i mai, et og et halvt år etter dødsfallet. Halvannet år er kanskje den tiden man trenger på å skrive en roman, hvis man er en erfaren forfatter med en plan, hva visste vel jeg, det var ikke jeg som var forfatter. Tekstmeldingen kom inn mens jeg sto på kontoret.

Romanen kommer ut 14. september og vil i alle sammenhenger bli omtalt som en roman. Ta det helt med ro.

Meldingen var ikke skrevet til meg. For Vera henvendte seg ikke til meg lenger. Den var til Ingvill, hun hadde videresendt den.

Jeg la mobilen ned på kontorpulten og trakk hendene til meg. Ble stående og stirre ned på telefonen til skjermspareren slo inn. Skjønte hva Vera hadde bestemt seg for å gjøre. Jeg berørte skjermen så meldingen kom opp på nytt.

Det var jo ikke det at det var en nyhet. Advokaten vår hadde fått datoen av forlaget dagen før. Vi visste allerede når boka skulle komme. Vi visste at det var en roman. Hun skulle ikke bruke våre virkelige navn.

Det uhyggelige var at hun skrev: Ta det helt med ro. For vi hadde ingen grunn til å ta det med ro, Vera hadde gjort det hun kunne for å gjøre oss urolige. Ta det helt med ro, sa hun nå. Som om hun ba oss avfinne oss med det.

DEL I

HØST

RADIATOREN VAR KALD mot leggene mine. Jeg sto ved vinduet i Fagerheimveien og så ned på plassen utenfor. Begravelsesagenten kunne være der når som helst, vi hadde ikke møtt ham før, det skulle være en ung mann. Seremonien måtte bli livssynsnøytral, for byrået klarte ikke å fremskaffe en prest på så kort varsel. Mamma syntes det var rart, uvant, men ville absolutt ha begravelsen overstått før nyttår. Ingvill var blitt glad, hun var humanist og var sikker på at pappa hadde vært det også. Jeg visste ikke hva jeg syntes, det spilte vel ingen rolle.

Bak meg hørte jeg klirringen i kaffekopper og skåler fra mamma som dekket stuebordet. Jeg snudde meg og så at Ingvill satt i sofaen med en laptop i fanget. Hun skrev på noe, kanskje det var forslag til begravelsen. Selv hadde jeg ingen forslag, jeg var gått tom.

Det var bare fire dager siden han døde. Dødsfallet kom brått, jeg var ikke forberedt på at pappa kunne forsvinne på den måten, så plutselig. Han falt i trappen. Skulle bare åpne for noen rørleggere, og så var livet hans over. Noe så meningsløst, tenkte jeg, å dø av å falle i en trapp. Men tante Kris som var lege sa at fall i trapper var en ganske vanlig dødsårsak. Jeg hadde aldri tenkt over det før, hvem kan ta noe sånt inn over seg før man opplever det selv.

Han kom gående i all snøen. Jeg hadde sett for meg en bil oppover bakken, men han gikk, det måtte være ham, for han stoppet litt før han fikk øye på nummerskiltet på porten og så opp mot huset. Jeg vinket til ham fra vinduet. «Nå er han her», sa jeg, «jeg går ned for å åpne.»

Det var godt å kjenne den friske vinterluften han tok med seg inn i gangen, vi hilste, hånden hans var kald, den var trygg, enda så ung han var. Han het Simon. «Du kan legge frakken din her, Simon», sa jeg, og han tok den av seg og la den på benken. Så tok han av seg støvlene også og så på meg. «Kom», sa jeg, «vi skal opp her.» Jeg gikk foran ham opp trappen. Prøvde å ikke se på den mørke flekken på betongveggen, vi hadde prøvd å vaske den vekk.

Det lyste av sol og snø gjennom glassgjenstander i de høye karmene i stuen. Lyset laget fargespill i den håndblåste lysestaken fra Vera, den blå krukken, kunstglass og krystall. De hadde samlet mye, pappa likte auksjoner, mamma handlet på impuls, de hadde reist verden rundt. Hva var det verdt alt sammen uten ham? tenkte jeg. Hvem skal se på det nå?

Simon så seg rundt.

«Så fint med de store vinduene, alt lyset», sa han.

Ingvill og mamma sto midt på stuegulvet. Han rakte hånden frem og hilste på dem, sa kondolerer. Mamma likte ham med det samme, Ingvill også, jeg skjønte det på måten de snakket med ham på, så alminnelig.

«Og så har dere klart å få inn et juletre, midt oppi alt sammen?»

«Livet går jo videre», sa Ingvill, «og det er fint med jul, å være sammen.»

Det sto helt skjevt, jeg så det nå. Jeg hadde fått med meg Karsten, sønnen vår, på en bensinstasjon kvelden før, men det hadde vært nokså utplukket. Ikke var det særlig med pynt heller, for jeg fant bare en liten koffert i boden, jeg skjønte ikke hvor det var blitt av alt det andre, det var ikke sånn det pleide å være.

«Det blir fint med en humanistisk seremoni», sa Ingvill.

«Jeg må innrømme at jeg er mest vant til prester», sa mamma.

«Det forstår jeg», svarte han. «Men jeg er helt sikker på at vi skal klare å lage en fin seremoni sammen.»

«Pappa pleide alltid å si at ‘når jeg er død, så er jeg død’», sa jeg.

«Jo da», sa mamma. «Willy trodde ikke på noen gud, men han trodde på døden. Den tror jeg han var ganske trygg på.»

«Willy må ha vært en klok mann», sa han. «Døden kommer. Det syns jeg også virker rimelig sikkert.»

Vi lo litt, det var en lettelse. Vi hadde ledd mye de dagene, vi gråt mye også, men det kjentes likt, det var det samme om vi lo eller gråt.

Han studerte oss, jeg så det. Mamma ba ham om å sette seg, hun skjenket kaffe. Tenk å komme så nær andre mennesker, tenkte jeg, som du ikke kjenner, midt i sorgen deres.

«Du må oppleve mye», sa jeg.

«Ja», svarte han. «Det er ganske spesielt, jeg liker det godt.»

«Og så kommer du til sånne som oss, som bare ler.»

«Ja, noen ler», sa han og smilte.

Vi satte oss ned, vi skulle lage et program for seremonien. Ingvill kom med forslag til musikk og melodier. Forslagene til Ingvill var gode, jeg var enig i dem. Det var noen faste poster på programmet også, han sa vi gjerne kunne bruke noen av de tradisjonelle kristne delene, det var ikke noe problem for ham hvis vi ville det. Vi hadde ikke snakket om det på forhånd, men vi ble enige om at det var mye vakkert ved de kristne begravelsesseremoniene, så vi ville gjerne ha med noe av det. Vi ville ha jordpåkastelse. Av jord er du kommet, til jord skal du bli. Eller til stjernestøv. Synge «Deilig er jorden».

Mamma hadde funnet frem et dikt hun skrev til pappa en gang, som het «Vår i januar», kanskje det kunne være noe å lese opp? Hun ga arket til Simon som tok det imot og leste. Så så han opp på henne.

«For et vakkert dikt du har skrevet, Liv. Det likte jeg», sa han. «Jeg kan gjerne lese det opp under seremonien, hvis du ikke vil lese det selv?»

«Skulle jeg lese det, er du gal», sa mamma, «det vil jeg da ikke. Men passer det egentlig i en begravelse, syns du?»

«Man skal tillate seg å tenke på våren i forbindelse med et dødsfall», sa Simon, «det er akkurat det man skal, for livet går tross alt videre, som du sa, Ingvill. Kanskje vi kan ha ‘vår i januar’ som et slags gjennomgangstema i seremonien? Så kan vi trykke diktet ditt på baksiden av programmet.»

«Trykke det på programmet?» sa mamma. «Det er vel å overdrive, det er ikke akkurat mitt beste dikt.»

«Det syns jeg var en god idé», sa jeg. «Du skrev jo diktet til pappa, og det handler om vår i januar, og nå er det snart et nytt år.»

«Kanskje det bare vil virke som om jeg er ute etter oppmerksomhet?»

«Mamma, da», sa jeg. «Det er en begravelse. Det kommer bare til å være venner der. Mennesker som vil deg vel. Du må ikke tenke sånn.»

Det kom ut omtrent av seg selv, som et munnhell. Men jeg tok meg i det med det samme jeg hadde sagt det. For hva kunne vel jeg vite, hvordan kunne jeg si det så sikkert?

Simon skulle holde minneordene om pappa, han satt med notatblokken klar. Mamma fortalte, jeg hadde alltid likt å høre henne fortelle. Om pappa, at han hadde dratt til sjøs og reist jorda rundt på ulike skip som radiotelegrafist for å tjene penger til studier. Hun fortalte om de to, reisen de tok sammen til Canada, hvor han fikk jobb som grøftegraver, men ble formann nesten med det samme. Hvordan de mønstret på båt hjem til Norge igjen, hun som lugarpike med Even i magen, mens pappa banket rust. Suksessen i forretningslivet. Tiden i oljebransjen på 1970-tallet, han kom helt til topps, der blåste det visst mer enn han trivdes med, det var mye rart som skjedde i bransjen den gangen, jeg hadde hørt ham fortelle om det selv også. Investeringene i et heldig eiendomsmarked som gjorde at han til slutt kunne starte for seg selv, bli uavhengig, og flytte for seg selv med kone og unger, ut av barndomshjemmet i Hompen. Vi fire, Even, Vera, Ingvill og Nina, hans stolthet. Huset her som han var så glad i, hytta på Toffelsø.

«Vi har hatt et godt liv sammen», avsluttet mamma. «Selv om vi hadde våre opp- og nedturer, det er ikke noe å legge skjul på, vi var tross alt gift i nesten seksti år. Men vi hadde det godt, særlig de siste årene.»

«Så godt å høre», sa Simon. «Det er ikke alltid det er sånn.»

«Willy pleide å si at hvis jeg skulle si noe i begravelsen hans», sa mamma, «så måtte det være at livet hans ble mye bedre enn han noen gang hadde forestilt seg.»

«Sa han det?» spurte jeg.

Jeg lurte på hva pappa hadde forestilt seg. Prøvde å forstå hvordan han hadde klart å finne balanse i det regnskapet. På tross av det turbulente ekteskapet og splittelsen i familien – jeg hadde sett det på nært hold gjennom høsten. På tross av alt dette kom han ut i pluss. Jeg syntes det var godt gjort.

Vi ville holde en tale ved båren også, Ingvill og jeg hadde snakket om det. Jeg hadde skjønt at det kom til å bli meg, den yngste, som aldri pleide å si noe. «Jeg skal holde en tale for pappa», sa jeg til Simon. Han svarte «så fint», som om det var den naturligste ting i verden, og jeg så på mens han skrev navnet mitt opp på listen over punkter i programmet: Båretale – Nina.

Programmet var på plass, vi var ferdige. Mamma sa at det var godt å vite at det var akkurat han som skulle lede seremonien for Willy, nå kunne vi ta det med ro. Det så ut som Simon var glad for at hun sa det, han takket, tok skjerfet sitt på og skulle til å reise seg. Jeg så bort på mamma og Ingvill. De var begynt å rydde sammen kaffekoppene, reiste seg, de også, så ut som de bare hadde tenkt å la ham gå. Vi kan ikke la ham i stikken, tenkte jeg. Det er tross alt bedre at han er forberedt.

«Vi har litt ugreie forhold i familien», sa jeg. «Det kan kanskje være nyttig for deg å være klar over.»

«Ja vel», sa han bare. «Det er ikke så uvanlig.»

Han smilte litt forsiktig, så forståelsesfullt på mamma.

«Vi er ganske mange», fortsatte jeg, «og det er ikke sikkert at vi kommer til å sitte sammen i kapellet.»

«Det går helt fint», sa han. «Da trenger jeg ikke å gå ned og ta alle sammen i hånden etterpå.»

Han sa ikke noe mer, bare det.

Noe er det i alle familier, tenkte jeg. Han var neppe ukjent med det. Men vi var ikke som andre familier. Hva om Vera ville lage drama? Hva om hun reiste seg midt under seremonien, kippet av seg skoene og steg opp på kistelokket for å tale ut? Jeg kunne se det for meg.

FØR VI FLYTTET til det store huset i Fagerheimveien, bodde vi i Hompen, lenger øst i byen. Vi bodde i andre etasje i samme hus som besteforeldrene mine. Bestefar bygget det på begynnelsen av 1930-tallet. Han var dansk, opprinnelig flislegger. De hadde vært fem brødre. Han reiste sammen med en av dem til Norge for å jobbe og fant ei jente fra Fredrikstad, og så ble han her. De fikk to sønner. Willy, faren min, var den ene.

Jeg husker hagen til besteforeldrene mine – epletrærne, kirsebær og plommer, de hellelagte gangene, hekken og tørkeplassen med stikkelsbær rundt; hvert tre, hver busk, lukten fra sjasminen ved gjerdet og rosene ved garasjen – hvor det var sol, og hvor skyggene falt. Faren min vokste opp i huset i Hompen. Han hadde fortalt om hvordan det var der da han var barn, og under krigen, da det var griser i garasjen og potetåker i hagen.

Bestemor og bestefar levde tålmodig med alt liv og leven fra oss fire barnebarna og alle vennene våre som fylte hele huset. Ingen hadde bedre tid til meg enn bestemor, som satt i stolen sin ved kjøkkenvinduet. Hun spiste linfrø og ølgjær og drakk askeavkok for å lindre smertene fra leddgikten, men hendene forble like forkrøplet, det gjorde like vondt. Jeg løp ned i pysjamasen for å si natta, eller for å spørre om hun hadde noe godt, og så fikk jeg rosiner i et kremmerhus jeg laget selv.

I kjellerstua var det øvingslokale for den faste teatergruppa i Hompen. Alle som ville, fikk være med, og det ville nesten alle. Vera fortalte, lærte bort og instruerte, for hun gikk på dramaskole. Hun arrangerte forestillinger på skolen. Hun fikk store ting til å skje med helt vanlige, små mennesker.

På jordet utenfor gikk vi på skøyter om vinteren. Even og de andre guttene bygget snøborg og hadde snøballkrig. Om sommeren husket vi i tauet fra det store treet. En gang falt jeg ned så pusten ble slått ut av meg. Det var første gang jeg trodde jeg skulle dø.

Interiøret på kjøkkenet sto klart for meg. Langbordet med sittebenkene på hver side, lampen som hang fra taket med en vid skjerm i rød plast, og tallerkenene med mønster i gult og sort. Jeg husket lukten av kokt torsk med smeltet smør, kjøttkaker og brødpudding også. Og lyden av skriking ved middagsbordet, Vera i krangel med mor og far. Hva de kranglet om, var ikke viktig. Jeg kunne merke når det kom. Satt musestille, så på, håpet at det skulle gå over, ikke bli til noe. Når stemmen til Vera steg til fistel, løp jeg inn på soverommet. Ingvill pleide å følge hakk i hæl.

«Skal vi hyle», spurte Ingvill, «så kan de høre hvor fælt det er?»

Så hylte vi alt vi kunne, men det virket ikke.

«Vi tar det opp på kassett», sa jeg, «så de kan få høre på seg selv.»

Jeg spurte Ingvill en gang om det med kassettspilleren, om vi hadde hatt noen kassettspiller da, men det visste hun ikke. Ikke mamma heller. Det var rart, for jeg kunne se mammas reaksjon helt tydelig for meg da vi spilte av det opptaket for henne. Jeg visste akkurat hva mamma sa da hun hørte det, og hvordan hun så ut. Jeg var bare ikke sikker på om det virkelig var skjedd.

DA JEG BLE tolv, flyttet vi fra Hompen. Det var blitt altfor trangt i andre etasje, og pappa ville også eie sitt eget en gang og flytte hjemmefra. Vi kjøpte et stort hus lenger vest i byen, arkitekttegnet og gedigent. «Det var et godt kjøp», sa far, han fikk det på tvangsauksjon, det fulgte mye papirarbeid med.

Vi sørget en stund, hunden også, to ganger måtte vi kjøre tilbake til Hompen for å hente ham. Mamma gråt, og Ingvill broderte et bilde til henne. «Hjem, kjære hjem», sto det. Mamma hengte det opp på taksprossen ved trappen, så vi kunne se det hver gang vi kom opp i stuen.

På videregående begynte vi å feste. Jeg dro de nye vennene hjem til det digre huset i åsen. De lo av platesamlingen vår, for moren min likte opera og kjøpte plater med klassisk musikk, Grieg og Berlioz, og faren min likte James Last. Så forskjellige var de. Vennene mine ertet meg for hvor jeg bodde, vestkantsoss, sa de, og jeg smilte med dem, det gjorde meg ikke noe, for jeg følte ikke at jeg hadde noe å forsvare, og de likte å feste i store hus. «Jeg bor i et stort hus i åsen», sa jeg bare. «Er det min feil, kanskje? Er det?»

Foreldrene mine slet. Mamma var begynt på universitetet og hadde forelsket seg i en litteraturprofessor. Jeg kjente sønnen hans. «De teite foreldrene våre skal vel ikke bli vårt problem», sa jeg til ham. Så dro vi på puben på Ullevål stadion og snakket om foreldrene våre en hel kveld; der fikk vi kjøpt øl selv om vi ikke var gamle nok. Det var underlig, å snakke med en bekjent om mamma og pappa sånn, og om hans mor og far sånn, det var ikke normalt, men det var ikke særlig vanskelig, jeg husker den kvelden godt.

Huset var ofte tomt på den tiden, for mamma og pappa reiste bort for å finne ut av tingene. Banen var fri. Det var bare Ingvill og jeg som bodde hjemme, vi gikk på samme skole. Alle ble invitert og alle ville komme. Vi ryddet spisestuen, festet, danset, drakk. En gang var det en som kastet opp i en blomsterpotte, det rakk akkurat opp til kanten – han var stolt, han hadde ikke sølt. Det bodde et par psykologistudenter på hybelen, der vinduene vendte mot plassen, de elsket for åpne gardiner. Mange så dem på vei inn til oss. Utpå kvelden ble studentene med på festen. Vi satt ved kjøkkenbordet og spiste knekkebrød med ost, drakk øl, vin, knuste vinglassene på det flislagte kjøkkengulvet. En av guttene laget show og sparket hull i rottingen på sofaen. Vi klatret på taket og forfattet tekster til skolerevyen som Vera var instruktør for – jeg hadde vært på audition hos min egen søster, det var en spesiell opplevelse, hun målte og veide meg, men jeg fikk være med. Ingvill også. På morgenkvisten våknet gjestene til liv. De tok ansvar, det var mennesker med ressurser, de festet vilt, men det var overlagt, de visste hva de gjorde. Vi ryddet, støvsuget, vasket opp og fjernet glasskår. Noen gjorde forsøk på å stake vasken for oppkast før de ga opp.

«Foreldrene dine var large», sa en av venninnene mine til meg en gang, vi snakket om alle festene som hadde vært. Jeg tenkte på pappa som hadde limt sammen hullet i rottingen og staket vasken. Dobbeltsengen som hadde fått seg en trøkk så noen av plankene i sengebunnen var brukket. Naboene som fortalte om ungdommer som lå strødd i skogen bak huset, de hadde diskutert om de skulle gå ut og se til dem. Likevel var det aldri et hardt ord fra noen av foreldrene mine.

Jeg vet ikke hva jeg tenkte den gangen, om jeg tenkte noe særlig i det hele tatt. Antakelig følte jeg at det var sånt jeg hadde rett til, at det var sånt de fikk tåle. Men de var nok large, det var et godt ord for det.

Jeg nevnte det for dem en gang, mange år etter, da jeg hadde fått store barn selv, for så large var ikke jeg, ikke engang i nærheten.

«Vi var nok ganske tålmodige», sa mamma.

«Jeg husker den vasken med oppkast», sa pappa og dro på smilebåndet, «det var 18. mai.»

«At dere tålte det», sa jeg.

«Det var en spesiell tid», sa mamma etter en stund.

Hun og pappa så på hverandre, og jeg spurte ikke noe mer.