Geir Hestmark

ISTIDENS OPPDAGER

Jens Esmark, pioneren i
Norges fjellverden

En biografi

© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Martin Kvamme | The Unit Delta Plus

Layout/e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2098-4

Forfatteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond.

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0161 Oslo

www.kagge.no

Så vanskelig er det å se det som dog synes å ligge åpent foran øynene.

LEOPOLD VON BUCH (1810)

Jeg har blitt svært interessert av å lese en beretning av professor Esmark, som beviser at breer i Norge tidligere gikk ned til lavere høyder enn i nåtiden, og at de derfor kom ned til havnivå på lavere breddegrader. [...] Disse fakta gir en svært sterk og beundringsverdig bekreftelse av det synspunkt at Europas klima gradvis har forandret seg.

CHARLES DARWIN (1839)

TIL JAN MANGERUD OG ATLE NESJE

En ny lesning av landskapet

I midten av september 1823 kom en eldre professor og hans to unge studenter tilbake til Christiania etter tre måneders reise i Norge. Underveis hadde de snublet over den største vitenskapelige oppdagelse som noensinne er gjort i norsk natur: De hadde oppdaget Istiden.

Professoren forsto at noe ekstraordinært hadde skjedd, noe det hastet med å fortelle verden. I en artikkel publisert i Magazin for Naturvidenskaberne i slutten av april 1824 fastslo Jens Esmark, professor i bergvitenskapene ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Christiania, at det nå forelå uomstøtelige og tilstrekkelige bevis for at Norge tidligere var dekket av enorme isbreer, breer som hadde gravet ut daler og fjorder og nådd helt ned til havet, et hav antagelig dekket av is. Spor og tegn stod overalt å lese i landskapet for den som forsto å tyde dem. For å forklare slike dramatiske klimaforandringer lanserte han en astronomisk teori, om forandringer i jordens bane rundt solen, bemerkelsesverdig lik våre dagers årsaksforklaringer av istider.

Det var en fantastisk visjon, en fullstendig ny lesning av det norske landskapet. En vitenskapelig revolusjon. Den sindige rasjonalisten Esmark hadde aldri skrevet noe slikt før, og kom aldri til å gjøre det igjen. En engelsk oversettelse av hans artikkel ble lest i Wernerian Society of Natural History i Edinburgh i begynnelsen av 1826, og samme år trykt i The Edinburgh New Philosophical Journal. Anmeldelser og sammendrag ble publisert i svenske, franske og tyske tidsskrifter.

Hvordan var responsen? Det har vært hevdet at Esmarks artikkel av flere grunner falt død fra trykkpressen. Karl von Zittel skriver i sin oversikt over geologiens historie inntil 1899 at «en bemerkning» av Esmark om tidligere større utbredning av norske breer ble «oversett».1 Og den anerkjente vitenskapshistorikeren Martin Rudwick skriver så sent som i 2008 at Esmark «var perifer i både geografi og språk; hans lokale bevis for en tidligere større utbredelse av de norske breene var inkorporert i en lite attraktiv spekulativ geoteori; og fremfor alt fløy den midt i fjeset på de økende bevis for at jorden i sin dype fortid hadde vært varmere, og ikke kaldere, enn i nåtiden».2 I kontrast til dette står den sveitsiske historikeren Tobias Krüger, som erklærer Jens Esmark som «far til nåtidens istidsteori» og antyder at flere forskere tok opp hans ideer.3

En slik tvetydighet i bedømmelsen av Esmarks arbeid har fulgt det helt siden utgivelsen, og i den mest utførlige biografien over hans liv til nå – en nekrolog skrevet av hans sønn Hans Morten Thrane Esmark og vennen, den berømte svenske kjemikeren Jöns Jacob Berzelius – nevnes ikke istidsteorien med et eneste ord.4 Var den rett og slett for pinlig, i 1839? For hvor sannsynlig virker det egentlig at det for noen tusen år siden lå en tykk isbre over store deler av Nord-Europa? Hvordan skulle det gått til?

Etter istidsteorienes gjennombrudd i tiårene etter Esmarks død har han likevel mer og mer blitt anerkjent som en pioner. Den skotske fysiker og glasiolog James David Forbes skriver i 1853: «Mens den uredde Venetz i Sveits, alene og uten sympati, hevdet den dristige teori om en tidligere vid utbredelse og geologisk aktivitet av Alpenes breer, trakk professor Esmark i Christiania de samme konklusjoner fra de fakta hans eget land plasserte foran ham.»5 Og i et foredrag i The Royal Institution of Great Britain i 1864 heter det: «Blant de forhold som har influert dyptgripende på vår jords nåværende fysiske tilstand, har virksomheten til gamle isbreer i en skala av nesten ufattelig størrelse gradvis, men uimotståelig presset seg på naturforskerne siden deres oppmerksomhet først ble henledet på dette av Venetz og Esmark.»6 Skotten Archibald Geikie, mangeårig direktør for British Geological Survey, skriver i 1866 om Esmarks artikkel: «I denne artikkelen blir for første gang den tidligere utbredelsen av landisen over områder hvor den nå er borte, og dens kraftige innflytelse som geologisk agent for erosjon, klart erkjent.»7 Hans bror James Geikie unnlot derimot fullstendig å nevne Esmark i de mange utgaver av sitt standardverk The Great Ice Age and the Antiquity of Man, først utgitt i 1874.

Og Theodor Kjerulf, grunnlegger av Norges Geologiske Undersøkelse (NGU) og en av Esmarks etterfølgere i universitetets geologiprofessorat, viet i 1861 et fullstendig rasende foredrag til å «bevise» at Esmark ikke hadde sagt et eneste originalt ord om istider.8 Den danske geologihistoriker Axel Garboe mener Esmarks «betydning for glacialgeologiens udvikling er dog sikkert blevet noget overvurderet».9 Andre, som for eksempel Hans Reusch, Kjerulfs etterfølger som direktør for NGU, har forsøkt å skille mellom forløpere, pionerer og grunnleggere. I 1901 skriver han om Esmark: «Han forfulgte, som bekjendt, ikke sin idé om en fordums istid videre og kom derfor ikke til, hvad han altsaa var nær ved, at indtage stillingen som en af istidslærens grundlæggere; han blev dog en af dens pionerer.»10

Mens en rekke nyere og mer populære bøker om istidenes oppdagelse og klimaforandringer helt unnlater å nevne Esmark,11 hevder boken Understanding Climatic Change i 1975: «Under de første tre tiår av det 19. århundre sluttet Venetz i Sveits og Esmark i Norge seg til eksistensen av en forhistorisk istid fra studiet av vegetasjonsdekkede morener og andre glasialtrekk i de lavere deler av fjelldaler.»12 Og i et foredrag i New York Academy of Sciences i 1977 leser vi: «Siden de tidlige år av forrige århundre, da Esmark og Agassiz gjorde sin forbausende oppdagelse av gamle istider, har historien om tidligere klima blitt utviklet i betydelig detalj.»13

Disse kontrasterende utsagnene viser i alle fall at Esmarks arbeid byr på problemer. Oppdaget han virkelig istiden(e)? Hva var hans unike bidrag – om noe? Hva slags observasjoner hadde han egentlig gjort? Og er de holdbare? Hva med hans astronomiske teori for klimaforandringer – den ligner da påfallende på teorier tilskrevet forskerne James Croll og Milutin Milankovich (som aldri krediterte Esmark), teorier som i dag regnes som en sannsynlig forklaring på istider? Hva med Esmarks datering av Istiden – helt på jordet, eller er det en tidlig versjon av dagens fasjonable snøball-jord-teori?14 Og hva med prioritet – var han egentlig først? Hva med forholdet til de sveitsiske forskerne Ignaz Venetz, Jean de Charpentier og Louis Agassiz?15 Og er det riktig, slik Douglas Johnson påsto i 1919, at «Esmark var den første til å hevde fjordenes glasiale opprinnelse, for nesten et århundre siden»?16 Hvordan vurderte Esmark selv sitt arbeid? Hvorfor gjorde han ikke selv noe for å følge det opp, enda han hevdet å sitte på flere bevis, som han likevel ikke publiserte?

Esmarks artikkel kom som lyn fra klar himmel. Ikke i noen tidligere publikasjon hadde han avslørt interesse for isbreer eller deres effekt på landskapet. Så publiserer han plutselig en hel rekke førstehånds detaljerte observasjoner av slike effekter, og angir flere nøkkel-lokaliteter land og strand rundt i Norge. Hvor lenge hadde han samlet slike observasjoner? Hvor lenge hadde han arbeidet med disse ideene? Hva fikk ham til å skrive sin artikkel vinteren 1823–24, en artikkel som med sine spekulative vyer er så helt ulik hans andre publikasjoner? Artikkelen gir selv noen svar, men er på mange områder frustrerende kortfattet eller helt taus om spørsmål en leser vil ønske svar på. Oppdagelsen av Istiden har forblitt noe av en gåte.

I denne boken beskrives for første gang Esmarks liv og virke i detalj. Hovedmålet har vært å forstå og forklare tilblivelsen og mottakelsen av hans arbeid om storskala nedising og klimaskifter, som han i dag er mest kjent for, og som ikke minst har fått ny aktualitet med dagens klimadebatt og -bekymring. Boken tar for seg hele Esmarks karriere. For selv om hans store oppdagelse kan tidfestes til sommeren 1823, mobiliserte og refortolket han da observasjoner som til dels går helt tilbake til hans barndom og et langt yrkesliv som bergviter før 1823.

Jens Esmark var bergmann, denne stolte, men uformelle yrkestittelen de smykker seg med, alle dem som søker fjellets skatter; tittelen en 23 år gammel Henrik Ibsen i diktet «Bergmanden» valgte som metafor for sitt eget livsprosjekt på jakt etter den dypeste erkjennelse.17 Esmark virket i flere tiår som Norges mest innflytelsesrike lærer i geofag, først ved Det Kongelige Norske Berg-Seminarium på Kongsberg, og så ved Universitetet i Christiania. Samarbeid – og konflikter – med kolleger og studenter utgjør derfor en viktig kontekst for å forstå hans utvikling. Slik beskriver boken en pionertid både i oppbyggingen av bergfaglige utdannelser og i utforskingen av Norges fjellverden. Tidligere fremstillinger av det siste temaet har oftest startet med generasjonen av unge norske naturforskere som gjorde seg gjeldende etter 1814.18 At Jens Esmark var denne generasjonens sentrale mentor, har vært ganske oversett.

Fremstillingen er i stor grad basert på tidligere ukjente og upubliserte skriftlige kilder, redegjort for i noter og kildehenvisninger bak i boken. Selv om flere hyllestartikler har presentert Esmarks istidsarbeid – stort sett ved å gjengi hans egen artikkel mer eller mindre i sitat – har ingen så langt sett nærmere på den bredere kontekst, gjort bruk av upubliserte kilder eller gått mer i dybden på dens tilblivelse og virkninger.19

Men vel så viktig for forståelsen av hans arbeid har selve landskapet vært. Vitenskapshistorikere som har beskjeftiget seg med geofagenes historie, har ofte understreket den avgjørende betydningen av bestemte lokaliteter, formasjoner eller landskaper som formet oppfatninger.20 Jeg har derfor bokstavelig talt fotfulgt Esmarks stier gjennom landskapet, gjenoppdaget, identifisert og fotografert hans nøkkel-lokaliteter. For man må faktisk se disse stedene for fullt ut å forstå. I dette har jeg lykkes å løse de fleste gåter som hittil har omgitt hans biografi og arbeid, inkludert omstendighetene rundt hans bestigninger av flere av Norges høyeste fjelltopper, og også det helt avgjørende spørsmålet om hvilken rute han fulgte på sin reise sommeren 1823, hvilke eksisterende isbreer han og hans to studenter observerte på nært hold. Naturforskerne som oppdaget Istiden, har nemlig én ting til felles: De kom fra nasjoner med eksisterende isbreer – Norge og Sveits.21 Observasjon av dagens breer og deres virkninger på landskapet viste seg avgjørende for å etablere forbindelsen mellom årsak og virkning, mellom nåtid og fortid.

Da Jens Esmark forlot Christiania om morgenen den 18. juni 1823, hadde han slett ingen planer om å oppdage Istiden.

La oss altså ta det fra begynnelsen.

DEL 1
GRUNNLAGET

1. Til bjerget (1762–94)

Esmark, Houlbjerg og Randers

Den lille landsbyen Esmark ligger i dag 43 meter over havet, på 54° 40’ N og 9° 35’ Ø, et par mil sydøst av Flensburg, i Den tyske forbundsrepublikkens nordligste Land, Schleswig-Holstein. Inntil krigen mellom Tyskland og Danmark i 1864 lå Esmark i det danske Slesvig. Og før det, siden middelalderen, lå hertugdømmet Slesvig ukomfortabelt omstridt på grensen av kongedømmet Danmark og flere uavhengige tyske stater, en korridor for armeer på vei mot nord eller sør.

Navnet Esmark er trolig en forkortelse av det tyske ‘Espenmarch’ eller danske ‘Espetremarken’, en slette bevokst med osp. Smekre osper er et vanlig syn på de tørre sandslettene i Slesvig, og en fascinasjon for trær kan leses i nærliggende landsbynavn som Ekeberg, Böklund, Grünholz og Kirchenholz. Mer passende, gitt denne bokens hovedfigur, ville en annen mulig avledning av navnet være, fra det tyske ‘Eismark’, en isdekket mark.1 Folk som forlot landsbyen Esmark, beholdt gjerne navnet, oftest i formen Esmarch eller Esmarck. Noen dro nordover for å gjøre karriere. På 1700-tallet finner vi flere Esmarcher i sentraladministrasjonen i København.2 Deres tilknytning til tollinspektør Søren Esmarch – Jens Esmarks farfar – er usikker. Søren begynte sin karriere i København og arbeidet senere i Ebeltoft, Aarhus og til slutt i Randers. I hans ekteskap med Mette Hansdatter Gylling ble en sønn født i København 26. juli 1722: Hans Jørgen Esmarch, Jens Esmarks far. Hans ble student fra Latinskolen i Aarhus i 1740, og teologisk kandidat fra Københavns Universitet i 1747. Etter engasjement som sogneprest i Velle, og fra 1750 i Veierslev, Aidt og Thorsøe, ble han i september 1756 kalt som sogneprest til sognet Houlbjerg-Granslev, med prestegård i den lille landsbyen Houlbjerg, omtrent halvannen mil fra byen Randers nord på Jylland.3

Houlbjerg ligger omtrent hundre meter over havet på toppen av en ås av grus og sand, avsatt fra store elver foran den store breen som smeltet bort ved slutten av siste istid. Her er vidt utsyn mot nordøst og sørvest, en landskapsmosaikk av beiteland, åkre, små bøkeskoger og dovne, smale elver. ‘Houl’ betyr ‘hagl’ eller ‘småstein’, og Houlbjerg blir dermed ‘småsteinsberget’.4 Blant småstein du kan plukke opp langs åkerkantene her, er bergarter du ikke finner som fast fjell i Danmark, men som er velkjente fra Norge og Sverige. Transportert av mektige isbreer hundrevis av kilometer sørover, fant de hvile her på Jens Esmarks fødested.5

Ja, middelalderens steinhuggere som bygget Houlbjerg kirke i det 11. århundre, må ha undret seg over det fargerike mangfoldet i materialet de valgte. De brukte ikke den lokale kalksteinen de ville kommet ned til i fast fjell om de fjernet jordsmonn og løsmasser. De samlet heller de svære kampestene som lå strødd på overflaten i det danske landskapet – harde blokker av granitt, syenitt eller gneis – og hugg dem til med jevne flater og skarpe hjørner til regulære kvaderstene. Slik står bevisene for en istid så å si skrevet på veggen i Houlbjerg kirke – bygget av norske og svenske flyttblokker, en spennende mosaikk av røde, brune og grå farger. Mellom 15 000 og 20 000 kvadersteiner gikk med til en slik kirke, og allerede i middelalderen ble de større flyttblokkene sjeldne i landskapet, da de også ble brukt til grunnmurer og gjerder. Og én slik flyttblokk, en rød norsk granitt, ble vakkert hugget til med akantusranker og løvefigurer til døpefont i Houlbjerg kirke. I denne flyttblokken døpte Hans Jørgen Esmarch sin sønn Jens på nyåret 1763.6

Jens Esmarks mor, Else Cathrine Lauridsdatter Lassen, var prestedatter og enebarn. Med Hans Jørgen Esmarch fikk hun 17 barn, hvorav to sønner og syv døtre overlevde til voksen alder.7 Jens ble født nyttårsaften 31. desember 1762.8 Han var eldste (overlevende) sønn, og vokste opp omgitt av en flokk søstre og den yngre broren Lauritz, født i 1765.

I en innberetning til sin biskop i 1760 beskriver Hans Esmarch sin prestegård og sitt sogn, med 38 store gårder og fire møller, bondelandet hvor Jens Esmark tilbrakte sine første tyve leveår.9 Prestegården, litt vest for kirken, var bygget i 1722, i bindingsverk. Rundt et gårdstun stod en stall for hester og kuer, en høylåve og et sauefjøs. Til prestegården lå en hage med frukttrær, inntil landeveien som passerte like ved. En inventarliste satt opp til skiftet ved Hans Jørgen Esmarchs død i 1803, viser et velutstyrt hjem med store speil og skap, og all slags lintøy. Tydeligvis var mye reddet fra en brann i 1796, da presten økte sitt lokale ry som trollmann ved å sverge ilden til å forandre retning.10 I en historie om dansk geistlighet beskrives han med tre ord: «Habil, retsindig og nidkjær.»11 En lokalhistorie legger til: «Han var en Mand, der besad ualmindelig Dygtighed baade som Præst og som Lærd, især besad han god Kundskap i Naturvidenskaberne og syslede tillige med mekaniske Arbeider.»12 I 1764 ble han forfremmet til prost for hele Frijsenborg len, som Houlbjerg var en del av. I tillegg til Houlbjerg kirke preket han også i Granslev kirke, eiet av familien Lichtenberg på Bidstrup Stamhus. Mens Granslev kirke fikk nytt tårn og interiøret ble oppgradert i fasjonabel rokokko i 1766, forble hovedkirken på Houlbjerg enkel i sitt utstyr, overensstemmende med dens romanske stil, selv om et tårn i rød teglstein var blitt satt foran i slutten av middelalderen.13 Lensgreve Erhard Wedel-Frijs residerte på slottet Frijsenborg noen få kilometer sør for Houlbjerg og var den lokale hersker. Den danske bondebefolkning var inntil 1788 bundet med stavnsbånd til sitt fødested – og kunne ikke reise om den ville.

Jens Esmark var fra barnsben av ekstremt nærsynt. Han trengte briller for å lese, og faren tvilte lenge på om han egnet seg for boklige studier.14 Men da han viste både evne og ønske om studier, fikk han likevel følge undervisningen en huslærer gav de andre Esmark-barna. Men det fantes distraksjoner, og i noen grad kunne prosten skylde på seg selv – eller sitt bibliotek. For en dag oppdaget Jens her en fascinerende bok, en dansk oversettelse av et fransk kjemileksikon. Mange år senere fortalte han sin venn kjemikeren Jacob Berzelius om hvordan han studerte teksten i smug om natten eller når hans far var bortreist, da faren slett ikke likte denne adspredelse fra gresk, latin og hebraisk, fag som kunne få gutten inn på universitetet. Flere av begrepene i boken var gåtefulle, for eksempel ‘opløsning’, ‘utfelling’, ‘sublimation’. Jens følte behov for å se dem demonstrert og gjøre eksperimenter, men han trengte penger til kjemikalier. Fra en tjener på Bidstrup fikk han litt messingtråd, og av den lagde han to lokk til tobakkspiper som han solgte for to skilling stykket. For de fire skilling kjøpte han så mer messing, lagde fire pipelokk, solgte dem for åtte skilling og så videre til han hadde 64 skilling. Da tok han halvparten av formuen til et apotek i Randers, hvor han fikk tak i flere av stoffene han hadde lest om.

Eksperimentene kunne begynne. Første offer ble en sølvmynt henlagt på et skap av hans mor. Den ble fullstendig oppløst i aqua fortis, altså salpetersyre, og Jens fikk dermed et klart begrep om ‘opløsning’. Sølvet ble snart igjen utfelt ved å tilsette en løsning med bordsalt, og ‘utfelling’ dermed avklart, en viktig operasjon i kvalitativ og kvantitativ analyse. Men dessverre var jo mynten stadig borte, omdannet til hvitt, klebrig sølvklorid. Snart lagde han berlinerblått og andre stoffer med leksikonet som kokebok. «Man måste hafva varit i samma ställning som han, för att riktigt uppskatta den ungdomsglädje som gifves af dylik sjelfförskaffad kunskap, och af kunskapens åskådeliga riktighet», skriver Berzelius.15

I verkstedet til en lokal smed lærte Jens å lage messingknapper og spenner som han selv solgte. Pengene gikk til flere kjemikalier. Hos en lokal snekker lærte han å lage møbler, og om lakkering og forgylling av treverket. I farens bibliotek fant han en tysk bok om slike teknikker. Men tysk hadde han ikke lært, og løsningen ble å gå via en latin-tysk ordbok som han lånte av familiens privatlærer.16

I en selvbiografisk skisse peker Esmark selv ut to episoder som gjorde særlig inntrykk i ungdommen. Som barn lyttet han ofte til spøkelseshistorier, og ble ganske skremt. Redselen gav seg imidlertid da han en gang trodde han faktisk så et spøkelse, men ved nærmere undersøkelse fant at det var en høyst levende person. Esmark forteller videre, i tredjeperson:

Den anden lÿkkelig indtrufne Omstendighed var, at medens han studerede hiemme i sit Faders Huus blev han bekendt med en assistent for en Landmaaler, som fortalte ham at han kunde staae paa Jorden og maale hvor höyt Kirketaarnet var. Han bad ham om at maale hvor höyt der var fra Jorden til de överste Huller i Taarnet, og da assistenten havde bestemt dette, gik han op i Taarnet og maalte med en Snor og Lod samme Höyde og fandt begge Data overenstemmende. Han bad nu assistenten, at sige ham, hvorledes han kunde lære dette. Han opgav ham, at naar han kunde finde Wolfs Udtog af Mathematiken paa dansk i quartformat kunde han faa fuldstendig Kundskab herom. Langtom længe fik han den. Han begÿndte nu flittig at studere den gandske. Og da dette var fullfört, blev han vandt til eÿ at antage noget uden gÿldigt Bevis, og fandt han noget, som han ikke kiendte Aarsagen til, saa sögte han nöye, om han kunde udfinde den skiulte Aarsag. Herved forandredes efterhaanden hans Handle- og Tænkemaade.17

Noen år senere ble Esmark selv kongelig sertifisert landmåler, og den første til å måle flere av Norges høyeste fjelltopper.

Fremgangen i de klassiske studier ble heller måtelig, og i 1782 ble Jens satt i avgangsklassen – den såkalte mesterklassen – på Latinskolen i Randers, for å forberede seg til universitetsstudier.18 Den lille handelsbyen var berømt for sin hanskeproduksjon, sitt øl, sin sprit, og laksefisket i fjorden, og innbyggertallet var i kraftig vekst.19 For selv om byen tilsynelatende ligger midt inne på land, er den smale fjorden som kommer inn fra øst, seilbar for større skip, og havnen var travel. En rekke gamle hus i bindingsverk og tegl er ennå bevart i Randers sentrum og gir et inntrykk av hvordan byen så ut da Esmark ankom fra sør over den lange trebroen over fjorden. Blant disse er også Helligåndshuset, opprinnelig bygd for et kloster i 1434, hvor Latinskolen holdt til da Esmark forlot den i 1784. Da han ankom byen, lå imidlertid skolen i en senere revet énetasjes bygning beskrevet som «liden, fugtig og ubequem».20

Latinskolen ble etablert mot slutten av middelalderen i tilknytning til et kloster, og videreført etter reformasjonen. I 1781 utnevnte kong Christian VII en ny rektor, en assisterende rektor og to lektorer, og bestemte at skolen også skulle undervise i geografi og navigasjon for handelsmenns sønner. Etter overflyttingen til det renoverte Helligåndshuset i 1784 fikk de god plass til elevene og de fire lærerne, et bibliotek, et skolerom og gode ovner.21 Alle klassetrinn ble undervist i samme rom, i hvert sitt hjørne, og samlet elevantall lå gjennomsnittlig på 22–23.

Latinskolene hadde vanligvis fem klassetrinn, men i 1776 ble førsteklassen i Randers kuttet på grunn av liten søkning. I fjerde klasse, avslutningsklassen, leste Esmark greske og latinske klassikere og litt hebraisk – Horats, Cicero, Homer, Platon, Xenofon, evangeliene, Mosebøkene, grammatikk, matematikk, fransk, tysk, historie og geografi, syv timer om dagen, fra åtte om morgenen til fem om ettermiddagen, seks dager i uken. Mellom klokken tolv og to spiste elevene middag hjemme eller på skolen. Esmark kan ha bodd på skolen eller hos slektninger av moren i Randers, eller også pendlet på hesteryggen fra Houlbjerg hver dag. To ganger i uken deltok elevene i sang og seremonier i den nærliggende St. Mortens kirke, og fire ganger i året gikk de rundt byen med bøsser og bønn for å samle inn midler til Latinskolens drift. Små stipender var betinget av plikter og behov, i januar 1783 fikk «Johannes Esmarck» fire riksdaler. Hans seks klassekamerater fikk mer, og det tyder på at Jens hadde god støtte hjemmefra.22

Undervisningen i suprema classis var i hovedsak rektors ansvar, og fra 1781 til 1788 var rektor teologikandidat Jens Riddermann Schjøth. Han var blitt magister på en avhandling om den gunstige virkning av Romas kriger på den menneskelige kultur, og var ansatt for å redde Latinskolen fra generelt forfall og disiplinær utglidning.23 Dessverre tok han tingene til den motsatte ytterlighet, og gav fysisk avstraffelse for den minste forseelse. Elevene gikk til skolen i dyp redsel. I 1783 dengte Schjøth en elev så grundig at biskopen i Aarhus gav ham en reprimande, og påpekte at foreldre nå holdt barna borte fra skolen. Rektoren skaffet seg også fiender blant det bedre borgerskap i Randers, og mange var lettet da han i 1788 fikk et sognekall i statskirken. Intet tyder på at Esmark tilla noen av sine latinskolelærere eller tiden i Randers noen spesiell betydning for sin utvikling. Årene i København ble noe ganske annet.

København og Kratzenstein

«Ianus Esmarch» var blitt 21 år gammel da han etter bestått examen artium ble proklamert akademisk borger av Københavns Universitet 1. oktober 1784, rangert som nummer 37 av 132 nye studenter, med en anstendig laudabilis.24 Studentene ble ønsket velkommen av Thomas Bugge, dekanus ved Det Philosophiske Facultet, kongelig astronom og professor.

Universitetet ble grunnlagt i 1479, men hadde vært gjennom flere nedgangsperioder og stengninger før permanent virksomhet ble etablert etter reformasjonen. Det var lærdomssenteret i det dansk-norske dobbeltmonarkiet, med hovedoppgave å utdanne lojale, pålitelige prester til statskirken. Studier i jus og medisin fantes også, men det store flertall av studentene tok sikte på et fett kall på den danske landsbygda, selv om noen – Gud forby! – måtte ta til takke med en mager flekk i Norge, på Grønland, Island eller Færøyene, en svett karibisk koloni eller en pestbefengt handelsutpost på Afrikas slavekyst.

Som en pastors eldste sønn var det nærmest avgjort at Jens skulle bli prest, men til det hadde han «ingen Lÿst».25 Etter bestått examen philosophico-philologicum i 1786, med latin, gresk, hebraisk, historie, filosofi, matematikk, fysikk og astronomi, tok interessen for naturvitenskap overhånd, og han bestemte seg for medisin. Da han i sommerferien meddelte dette til sin far, kom det til et skarpt brudd: Prosten Esmarch ville verken tillate eller betale et medisinstudium. Jens’ mor kom ham nå til unnsetning, og fikk sin far pastor Laurids Lassen til å bidra med hundre riksdaler. Jens fikk halvparten umiddelbart, men hadde allerede brukt store deler av denne summen da han returnerte til København i november 1786. Først i juni året etter skulle han få den andre halvparten. Han kom seg gjennom vinteren uten varme måltider, på tørt brød, smør og ost, sendt i hemmelighet av hans mor. Det ble hans første istid, og farens krasse oppførsel og denne vinterens mistrøstighet merket ham i den grad at da han nærmere førti år senere skulle skrive sitt liv i anledning innvalget i Kongliga Vetenskaps-Academien, dvelte han ved disse hendelsene – og glemte helt å nevne at han nylig hadde oppdaget en virkelig istid. Forholdet til faren ble aldri senere forsonet.

Jens var altså mer eller mindre blakk i sine københavnerår, som studenter flest. Men vennene Hans Munk og Magnus Andreas Thulstrup på medisinstudiet ertet ham også for å kaste bort det lille han hadde på kjemiske og fysiske eksperimenter.26 For å øke inntektene lagde han messingknapper og andre artikler som han solgte. Om det var felles interesse for messingarbeider som brakte ham i kontakt med den svenskfødte instrumentmakeren Johan(nes) Ahl, vites ikke, men et vennskap oppsto. Ahl var hovedleverandør til det danske Videnskabs-Selskabet og til Thomas Bugges astronomiske observatorium i Rundetårn, stadig et landemerke i sentrum av København.27 Esmark besøkte ofte Ahls verksted, hvor han etter hvert ble betrodd å gi siste puss på mindre deler til de vitenskapelige instrumentene. Da Ahl hørte om Jens’ vanskeligheter, fortalte han dette videre til Bugge, som underviste i astronomi, matematikk, meteorologi og landmåling ved universitetet og hadde ansvaret for den offisielle kalenderen – Almanakken. Han ledet også et prosjekt med å kartlegge Danmark, i regi av det danske Videnskabs-Selskabet. I unge Esmark så han kanskje en beslektet ånd, og skrev en anbefaling til den liberale teologiprofessor Andreas Christian Hviid, dekan for studentboligene Klosteret og Regentzen, som så skaffet Esmark et rom i Klosteret og beskjedne 64 skilling i ukentlig støtte.28

Men Klosteret var reservert for teologistudenter, og da Esmarks pastorale fremskritt lot vente på seg grunnet ivrige studier i anatomi, eksperimentell fysikk, zoologi og mineralogi, måtte han snart ut igjen. Hviid appellerte nå til medisinprofessor Friderich Christian Winsløw, som hadde hatt Esmark som interessert tilhører på sine forelesninger. Winsløw fikk arrangert fri kost og losji på Regentzen, og ikke lenge etter ordnet Bugge gratis kost og losji og stipender for Esmark som én av 16 alumni i studentboligen Elers (Eilertske) Collegium i Kannikstræde.29

Professorene hadde altså tro på Esmarks fremtid, og han ble Winsløws assistent på Det kongelige Frederiks Hospital, hvor Winsløw var sjefkirurg i perioden 1781–95.30 Dette kongerikets største hospital mottok sin første pasient i 1757, og de 300 sengene var stort sett fylt av Københavns fattige. Folk med bedre råd foretrakk å lide hjemme, og Esmark assisterte også ved operasjoner utenfor hospitalet. Winsløw hadde studert med de beste leger i Paris og London, og ble professor i anatomi og kirurgi i 1785 ved Det Kongelige Kirurgiske Akademi i København. Han var en solid medisinsk håndverker, og pioner for vaksinasjoner i Danmark.

En mer kaotisk figur i Københavns medisinermiljø var professor Johann Clemens Tode, alltid opptatt med å grunnlegge et nytt tidsskrift, en ny bokserie eller et selskap – for eksempel i 1772 Societas medica Hauniensis, som i 1782 ble Det kgl. medicinske Selskab.31 Den 2. mai 1787 etablerte han Societas philiatrica – Det lægekyndige Selskab – Die arzneykundige Gesellschaft, et «disputations-samfunn» som møttes hver onsdag for å diskutere små avhandlinger i medisin, farmasi og kirurgi.32 Selskapet ble kortlivet, og dets arv vesentlig noen små trykte «disputationer» hvorav én er Jens Esmarks første vitenskapelige publikasjon: Noget om Lysstraalernes Brækning og Objecternes Afmalning paa Nethinden i Øiet, fremlagt og forsvart 23. april 1788.33 I 16 paragrafer over seks trykte sider presenterte den nærsynte Esmark samtidens kunnskap om det menneskelige øye og dets optiske egenskaper og anatomi. Dette var velkjent stoff, og i grunnen lite å diskutere; et knippe kartesiansk-newtonianske fakta satte dermed punktum for disputasjons-samfunnet.

Inspirasjonen til å ta for seg et slikt tema i grenseområdet mellom anatomi og fysikk kom nok også fra hans såkalte privatreceptor ved fakultetet, Christian Gottlieb Kratzenstein, professor i medisin og eksperimentalfysikk, som noen år tidligere besvarte en prisoppgave om et lignende tema.34 Når studentene kom til universitetet, fikk alle tildelt en slik veileder blant lærerne, som skulle bistå med råd og hjelp i universitetslivet. For mange ble ordningen en ren formalitet, men Esmarks interesse for eksperimentalfysikk gjorde ham til en av Kratzensteins favoritter. Professoren sendte ham studenter som trengte veiledning i fysikk til examen philosophicum.35

Kratzenstein kom fra gruvedistriktet Harz og hadde studert og undervist i Halle før han i 1748 ble kallet til vitenskapsakademiet i St. Petersburg som professor i matematikk og mekanikk, etter at forgjengeren var blitt drept under eksperimenter med lynnedslag. Han var berømt for sine eksperimenter med elektrisitet på det menneskelige legeme, og er i ettertid kalt «den virkelige dr. Frankenstein». Hans bok om elektroterapi fra 1744 kom i flere utgaver og oversettelser. Ved å sende strøm gjennom deler av kroppen kunne man hele smerter, muskelspenninger, søvnløshet og andre plager. I 1752 var Kratzenstein på oppdrag i Arkangelsk i forbindelse med grenseoppgangen mellom Russland og Norge. Veien tilbake gikk med russisk marinefartøy langs norskekysten, og da skipet anløp Danmark, fant han klimaet her mer gunstig enn i St. Petersburg, hvor fiendtligheten overfor utlendinger var økende. Han fikk i 1753 et professorat ved Københavns Universitet.

I over 40 år holdt Kratzenstein underholdende forelesninger i eksperimentalfysikk, med vitser, rariteter og spektakulære eksperimenter. Innledningsvis understreket han fysikkens nytte for økonomi, medisin, jus, samfunn og selvfølgelig teologi: Verdens struktur og naturens lover beviste Guds eksistens, perfeksjon og visdom.36 Den norske geologen og filosofen Henrik Steffens, som studerte i København få år etter Esmark, beskriver noen av Kratzensteins demonstrasjoner, hvordan studenten plassert på en isolert plattform mottok pulser av sterk strøm til publikums store forbauselse, «han kalte meg sin elektriske drage».37 Kanskje ble også Jens Esmark brukt slik som forsøksdyr under forelesningene?

Kratzenstein likte å lage vitenskapelige instrumenter og maskiner selv. Blant hans triumfer var en menneskelig talemaskin – en såkalt vox humana – basert på orgelpiper, som vant en priskonkurranse. Året Esmark kom til universitetet, i 1784, publiserte Kratzenstein boken L’art de naviguer dans l’air, hvor han beskriver sylindriske luftskip laget av tynt metall, fylt med hydrogen og navigert med propeller – en veritabel ur-Zeppeliner. Han var også interessert i måling av meteorologiske fenomener, og et av hans kreative innfall var å sette opp værets skiften over tid som noter på et noteark for å tydeliggjøre mønstre.38 Barometeret var hans favorittinstrument, en lufttrykksmåler som utfordret eldre ideer om at luften var vektløs. På forelesningene demonstrerte han forskjellige modeller, noen utviklet av ham selv, og viste konkret hvordan studentene kunne lage gode barometre selv. Barometeret skulle også bli Esmarks favoritt blant de vitenskapelige instrumentene. Spesielt merket han seg at det kunne brukes til å måle høyder i terrenget: lufttrykket på toppen av et fjell er lavere enn ved fjellets fot, og høyere nede i en gruvesjakt enn oppe på bakken.

I sin «Afhandling om Jordens Temperatur og dennes Forandring» fra 1781 diskuterte Kratzenstein om det virkelig ble varmere i dybden; han hadde selv forsøkt å måle dette i tyske gruver, uten klart resultat.39 Permafrosten i Sibir viste i alle fall at jordskorpens temperatur ikke var lik overalt. Og at gjennomsnittstemperaturen i de nordiske regioner hadde gått betydelig ned over tid, viste funn av fossiler av organismer som nå bare var kjent levende fra varmere steder, for eksempel koraller; i et kalksteinsbrudd på Faxø hadde Kratzenstein selv sett blekksprutfossiler. Økende kulde kunne forklares med landheving, det er kaldere i høyden. Rundt København var det tegn til landets stigning, med skjellbanker på land. Kratzenstein mente det danske flatlandet innen noen tusen år ville ha steget til alpehøyde med evig snø. En annen grunn til det kaldere klimaet var at jordens varme strålte ut i universet, og varmekilden måtte være begrenset. Jordens kjerne besto enten av en tidligere glødende komet, slik Cambridge-professor William Whiston mente, eller, i henhold til den franske naturforsker Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon, av en bit slått løs fra solen. Men selv solen konsumerte brennstoffet og måtte derfor etter hvert minske i størrelse og bli mindre varm. I tillegg kunne en forandring i jordaksens helningsvinkel ha gjort nordiske breddegrader kaldere. For Kratzenstein var bevisene for klimaendringer uomtvistelige, og det var mulig å gi astronomiske forklaringer på forandringene.

Kratzensteins mange prosjekter viste at medisinprofesjonen var fint forenlig med en bredere naturvitenskapelig interesse. Likevel hadde hans favoritt Jens Esmark mot slutten av 1788 ennå ikke tatt en eneste medisinsk eksamen. Studentens midler holdt på å ta slutt. Han foretok et radikalt brudd.

«en Lÿst til Berg-Værks-Videnskaberne» – Brünnich

Den 18. desember 1788 sendte «Jens Esmarck Alumno Collegii Elersiani» et promemoria – i realiteten en søknad – til Det Höÿ-Kongelige Berg-Værks Directorium i København:

Min Tilböÿelighed fra mine ÿngre Aar til Mathematiske, Phÿsiske og Chÿmiske Videnskaber har ieg her ved Universitetet medmeere fÿldestgiort, og i de 4re Aar siden min Antagelse som Student bestandig har freqventeret Collegier over disse Videnskaber, og saaledes lagt mig efter baade Theorie og Praxis deri, at ieg nesten har giort mig dem til mine Hoved-Videnskaber; men for eÿ at staae blot med disse Videnskaber, naar Befordring derved eÿ skulde existere, har ieg med lige Fliid lagt mig efter Medicinen, saaledes, at ieg om eet höyst halvanden Aar haaber, at kunde suitinere Examen Medicinum. Alt dette bekræftes ved de af mig fremlagte Professorers Testata. Uagtet ieg nu i Medicinen hastigere kunde giöre mig duelig til Forfremmelse, vilde jeg dog fortsætte en anden Veÿ, som maatte give mig noget fordelagtig Haab om Adgang til et Embede, hvori ieg kunde arbeÿde efter den Tilböyelighed, hvormed ieg saalænge har opofret mig til de Mathematiske Phÿsiske og Chÿmiske Videnskaber. Min Adgang til Hr. Professor Brünniches Forelæsninger, som ieg nu paa andet Aar frequenterer (: og endnu i Vinter skal söge at benÿtte mig af til all muelig Kundskab i Mineralogien :) har tilbragt mig en Lÿst til Berg-Værks-Videnskaberne, om derudi med Tiden kunde haabes nogen fordeelagtig Befordring, hvor ieg da af alle Kræfter vilde giøre mig beqvem. Skulde derfor min underdanige Proposition antages, saa ansöger ieg i lige Underdanighed, at Det Kongelige Directorium vilde naadigst og höysindigt udvirke Hans Majestets Allernaadigste Resolution, og den fornödne Understöttelse saavel som mit Ophold ved de Kongelige som endnu ved fremmede Berg-Værker, indtil ieg i dette Fag kunde emploÿeres i Hans Majestets Tieneste. Selv haver ieg intet til at kunne bestride de Udgifter som dertil udfordres, ligesom ieg og hertil har opholdt mig ved Universitetet deels af Informationer, deels Academiske Stipendier nemlig Kommunitetet og Elersens Collegium. Maatte denne min underdanige Attraae finde Det höye Directorii naadigste og höysindigste Bifald, og ieg maatte worde udseet til Antagelse, at kunde efter min Duelighed vente nogen fordeelagtig Befordring ved Hans Maÿestets Berg-Væsen, saa haaber ieg at den Fremgang ieg allerede har giort ved Universitetet kunde ved eet eller too Aars Ophold ved det Kongelige Berg-Seminarium, give mig all den Kundskab i Berg-Værks-Videnskaberne, at ieg efter at have udstaaet den der allernaadigste foreskrevne examen, kunde med Nÿtte söge nu större Kundskab ved fremmede Værker, og saaledes erholde all fornöden Duelighed til Hans Maÿestets Tieneste i dette Fag. Underdanigst af Jens Esmarck Alumno Collegii Elersiani, Kiöbenhavn d 18 Decembr: 1788. Til Det Höÿ-Kongelige Berg-Værks Directorium.40

Esmark hadde droppet ut av teologien, nå falt han ut av medisinen, kun ett år før avsluttende eksamen. Og den ansvarlige var tydeligvis Morten Thrane Brünnich, ekstraordinær lektor i naturhistorie og økonomi ved Københavns Universitet fra 1765.41 Brünnich var dobbeltmonarkiets ledende naturforsker, og skulle etter hvert bli både Esmarks sjef og svigerfar. Som uformuende sønn av en portrettmaler og en handelsmanns datter, hadde Brünnich i likhet med Esmark mottatt studiestøtte ved Kommunitetet og Elers Collegium. Til forskjell fra Esmark hadde han imidlertid pliktskyldigst avlagt sin teologiske embetseksamen i 1760. På det tidspunkt var pietismen ved universitetet ganske friksjonsfritt vekslet inn i en emosjonelt tilbakeholden rasjonalistisk opplysningsteologi av Leibniz-Wolffiansk type. Med dens vekt på Guds intelligens, allmakt og forsyn i naturen, ble rasjonalismen sterkt oppmuntret av Erik Pontoppidan, universitetets kansler fra 1756. Den lærde forfatter av katekismen Sandhed til Gudfrygtighed hadde under et ikke helt frivillig opphold som Bergens biskop mellom 1747 og 1755 i møtet med overveldende norsk natur begått Det første Forsøg på Norges Naturlige Historie – utgitt i perioden 1750–52 – boken som ved siden av pikante rykter om Pontoppidans usedelige liv i Bergen endelig fikk den unge partykongen Frederik V til å ta ham til nåde igjen, og kalle ham hjem til det deilige København. Brünnichs far hadde malt Pontoppidans portrett, og da kansleren hørte om Brünnich juniors pasjon for naturhistorie, tok han personlig interesse i hans videre karriere.

Brünnich hørte Christian Kratzenstein forelese Carl von Linnés Systema Naturæ og den norske Linné-eleven Peder Ascanius i mineralogi. Med rasjonalismens fascinasjon for «Guds storhet i det lille» studerte Brünnich særlig insekter, og hans Prodromus Insectologiæ Siællandica fra 1761 inneholdt også litt om «insektenes teologi», inspirert av naturteologiens bestselger Christian Friedrich Lesser.42 Brünnich leverte en liste på 764 insekter til Pontoppidans Danske Atlas utgitt i perioden 1763–81, og i Eder-Fuglens Beskrivelse fra 1763 detaljerte han ærfuglens økologi og økonomiske nytte. Hans Ornithologia Borealis fra 1764 beskriver etatsråd Fleischers store samling av utstoppede fugler, og i den engelsktalende verden heter fuglen lomvi stadig Brünnich’s guillemot. Grev Otto Thott, en av eksellensene som egentlig styrte landet mens partykongen gradvis ble mer og mer indisponert, ba Brünnich ordne sitt bibliotek og mineralsamling. Eksellensene så i naturvitenskapen et middel til økonomisk utvikling så vel som from meditasjon over skaperverket, og Brünnichs ekstraordinære lektorstilling ble til på deres initiativ. Som forberedelse la han i 1765 ut på en grand tour til Europas lærdomssentra – Nederland, England, Frankrike, Italia, Dalmatia, Østerrike, Ungarn og flere tyske stater. Hele veien studerte han bergverk, samlet mineraler, fossiler, planter og dyr, og fikk møte samtidens mest prominente naturforskere. På fiskemarkedet i Marseille oppdaget han flere nye arter, publisert i Ichtyologia Massiliensis i 1768, et verk som fikk en begeistret Linné til å utbryte: «Hadde vi flere Brünnicher, ville dyrenes naturhistorie snart være fullført.»43 De hadde utvekslet brev med gjensidig beundring siden 1761. I 1770 var Brünnich tilbake i København. Her holdt han forelesninger og organiserte sine samlinger i et Theatrum Naturae.

Men Brünnichs karriere var et produkt av politikken ettertiden har kalt merkantilisme, hvor staten tar aktivt del i eierskap og utvikling av handel og industri, og nå ble han et offer for den politikken.44 Problemet var Kongsberg.

Sommeren 1623 var en gjetergutt og en gjeterjente vendt hjem fra åsene i Sandsvær med en stein med et skinnende hvitt metall.45 Sølv! I løpet av måneder ble eieren av området overtalt til å overlate området til kongen, og 16. mars 1624 ble funnet – et sikkert tegn på Guds godvilje og forsyn – feiret med gudstjenester og takksigelser med barokk overdådighet i alle landets kirker. Eksperter ble innkalt, fra norske gruver og fra Sachsen. Sent i april 1624 spiste Christian IV frokost på det magiske fjellet, og i mai, på Akershus festning, ble planen for et kongelig sølvverk og en helt ny by utformet: Konningsberg. I årene som fulgte gikk driften i pluss og minus, og Sølvverket skiftet eiere flere ganger, mellom kongen og private, men fra 1683 var kronen igjen eneeier. Men til tross for ekspansiv drift og økning i arbeidsstokken vokste underskuddet fra 1769 og fremover. Lønninger ble redusert, folket sultet, og i 1771 sendte arbeiderne en delegasjon til København for å klage på korrupsjon i den lokale administrasjon, dårlige arbeidsforhold og grådige lokale matselgere.

I København hadde kongens livlege, Johan Friedrich Struensee, utnyttet kong Christian VIIs progressive sinnssykdom og selv grepet makten (og dronningen) med tittelen maitre des requetes – mester for anmodninger. Som radikal forkjemper for opplysningsideer, ville han reformere og modernisere samfunnet til rasjonalitet, effektivitet, humanitet og toleranse – under en gal monark hersket Fornuften eneveldig. Struensees blikk falt på Brünnich, som i 1770 hadde forelest mineralogi og kjemi i København, utgitt en dansk oversettelse av Axel Cronstedts Mineralogi samt innlevert omfattende rapporter fra sin reise til europeiske bergverk. Burde ikke han snarere begi seg til Kongsberg og bevise nytten av sin vitenskap? Brünnich forteller hvordan han oppsøkte Struensee personlig på slottet og pent ba om å få slippe. Tilhengeren av menneskets frie vilje måtte nølende akseptere ønsket, med følgende kommentar: «Kongen tvinger ingen, men tenk dem om!»46 Ironisk nok hadde Brünnich på sin store europeiske reise ikke sjelden åpnet dører med praktfulle sølvstuffer fra Kongsberg, begjært av samlere og museer. Og etter Struensees fall og groteske henrettelse i 1772 ble Brünnich likevel kommandert nordover til å lede en undersøkelseskommisjon for Sølvverket. Den arbeidet i tre år på Kongsberg og opplevde hungersommeren i 1773, hvor mer enn halvparten av alle nyfødte døde.

I 1775 returnerte Brünnich til København, til sin samling og sin forlovede. Oppholdet på Kongsberg hadde imidlertid økt hans interesse for geologi, og i 1777 vant han en pris for sitt Forsøg til en Mineralogie for Norge, og samme år utga han en egen Mineralogi. I 1782 fullførte han første bind av sin Theatrum Naturae – hvor han startet med primatene, aper brakt til København fra eksotiske havner. For å supplere den beskjedne inntekten som professor hadde han dessuten akseptert en stilling i Bergverksdirektoriet, og i 1788 ble han beordret til å inspisere bergverk i søndre del av Norge, Kongsberg inkludert.47 Slik var Brünnich høsten 1788 full av ferske inntrykk fra Kongsberg og sterkt opptatt av behovet for kvalifisert rekruttering til bergstudiet. At Brünnich også satt på mottakersiden av Esmarks søknad, gjorde alt så meget lettere.

Det Kongelige Norske Berg-Seminarium

På anbefaling av Bergverksdirektoriet og forslag fra Finanskollegiet, bevilget altså Hans Majestet 11. mars 1789 Esmark et årlig stipend på 200 riksdaler – omtrent tre ganger en gruvearbeiders årslønn – for ved Kongsberg Sølvverk «at legge sig efter Bergvidenskaberne».48 Etter avlagt eksamen ville han i tre år få 400 riksdaler per år for å reise til fremmede bergverk, og ved sin hjemkomst ville han bli tilknyttet Sølvverket med en årlig gasje inntil egnet stilling der ble ham ledig. I sin økonomiske desperasjon ba Esmark om å få selve reisen til Kongsberg dekket, og fikk 50 riksdaler.49

Forslag om «et Berg-Accademies Fundatz» på Kongsberg var fremsatt i desember 1756 av Sølvverkets bergmedicus Johann Heinrich Becker.50 Overbergamtsforvalter Michael Helzen fulgte opp i februar med forslag om «et slags Seminarium» og reisestipender til utdanning av unge i bergvidenskaber, og 19. september 1757 undertegnet Frederik V en resolusjon om etableringen av Det Kongelige Norske Berg-Seminarium. Beckers forslag var et akademi, men dette smakte nok for mye av universitet, og i København ønsket de ikke å inspirere til selvstendighet og separatisme i Norge. Nivået lå i begynnelsen uansett nærmere bergskolene ute i Europa enn de noe senere bergakademiene.51

Becker tok styringen, og gav de første forelesninger for seks studenter i sitt eget hus i slutten av oktober 1757. I kjelleren hadde han laboratorium. Dessverre døde han etter bare fire år, og etterfølgerne var langt fra like energiske eller inspirerende, og seminaret forfalt.

Under sitt opphold på Kongsberg 1772–75 skrev Brünnich et forslag om revitalisering av Seminaret med en bedre blanding av teori og praksis. I 1776 ble den nye bergmedicus Peter Thorstensen utnevnt til hovedlærer med en beskjeden årslønn. Det var en deltidsstilling; han var også eneste lege for Kongsbergs befolkning på rundt 9000 personer, og undersøkte mellom 150 og 200 pasienter i måneden. Men han var ung og entusiastisk, foreleste i forskjellige emner med relevans for bergverksdrift, og stilte også sin private mineralsamling på 3000 eksemplarer (stuffer) til disposisjon for studentene. Dessverre ble denne samlingen, biblioteket og mange vitenskapelige instrumenter ødelagt av brann i 1777, men med hjelp av apoteker Ole Borch Peckel ble han i stand til å gjenoppta forelesninger og laboratorieøvelser i Peckels hus.

Da Esmark ankom Kongsberg sommeren 1789, hadde Bergseminaret nylig vært gjennom en betydelig oppgradering. I 1786 flyttet det inn i den staselige nye bygningen ved Kirketorget, tegnet av Sølvverkets byggmester Hermann Holm, i dag eid av Norsk Bergverksmuseum. Samme år undertegnet Christian VII en detaljert Fundation for Det Kongelige Norske Berg-Seminarium paa Bergstaden Kongsberg, i stor grad utformet av Brünnich og Christian Ludvig Stemann, direktør i Bergverksdirektoriet, for «at lægge Grunden til, at Vort Rige Norges Bergværker, hvis hældige Drift Vi særdeles attraae at befordre, i Fremtiden skal afkaste endnu mer Fordeel for Eyerne og Staten, og gives den mueligste Varighed».52 Seminaret skulle ha tre lærere og én tegnemester. Thorstensen var overlærer, og foreleste i fysikk, kjemisk metallurgi, probering og smelting, mineralogi og kjemi. I sin åpningstale 27. mai 1786 priste han kongen, Guds visdom og kunnskapens nytte.53 Ole Henckel, som i 1783 ble assessor i Overbergamtet, hadde returnert fra en lang europeisk reise i 1788 for å undervise i matematikk, mekanikk og gebirgslære. Den tredje læreren, Olav Olavsen, var født i Skagafjords Syssel på Island, underviste i tegning og matematikk fra 1784, og fra 1787 også lovkyndighet. I sine studieår i København hadde han gått på Kunstakademiet og vunnet medaljer for sine arkitekturtegninger. Han var medgrunnlegger av Islenzka Lærdoms-Lista Félag i 1779, og bidro jevnlig til dets forhandlinger, med artikler om jakt og fiske og latinske dikt.54 Til undervisningen i mineralogi ved Seminaret donerte overberghauptmann Jørgen Hiorth generøst sin store samling i 1786. Der fantes også et godt bibliotek, en modellsamling og årlige midler til å supplere dem.

Fra fem om morgen frem til middag klokken tolv observerte Seminarets studenter praksis i gruver, pukkverk og smeltehytte. Etter middagsmåltidet hørte de forelesninger fra klokken to til åtte. Studentene var få, men Seminarets forelesninger ble også fulgt av en del av gruveoffiserene, Olavsens tegnetimer var dessuten populære blant Kongsbergs ungdom. I 1786 var elleve nye studenter tatt opp. Fremtidsutsiktene var dog lite lovende. Det var få stillinger i bergverkene, lønningene moderate og bergstudiet vanskelig med sin omfattende fagkrets. Det var dessuten dyrt med kost og losji på Kongsberg om man ikke kunne bo hos familie der. Esmarks betingelser var utvilsomt svært gunstige. Thorstensen appellerte i 1791 i pressen om at myndighetene måtte gi stipender og skaffe jobbmuligheter etter eksamen, og mente også at man burde ha en første eksamen som ikke var så krevende slik at også «maadelige og slette Genier» kunne få en eksamen tilstrekkelig for mindre krevende stillinger. Han understreket hvor lite utforsket Norge var med hensyn til topografisk beskrivelse og kartlegging av mineraler, og hvordan dette kunne bli til nytte for fedrelandet.55

Studentene oppdaget snart nok at Kongsberg ikke var det fredeligste sted på jord. Byen sydet av konflikter og sladder. Ved Sølvverket var situasjonen prekær; produksjonen var på vei ned og underskuddet på vei opp.56 Igjen sendte de københavnske autoriteter Brünnich nordover på redningsoppdrag, nå med tittelen Oberberg-Commissair for å supplere overberghauptmann Jørgen Hiorth. Og igjen forsøkte Brünnich å slippe, men ble formanet om den plikt en statstjenestemann skylder sin konge. En av hans (upubliserte) selvbiografier fikk derfor tittelen: Noget om mit Levnedsløb indtil hin mig saare ubehagelige Reise og tiltraadt Embede i Kongsberg.57 I de neste to år kranglet Brünnich og Hiorth så høylytt om driften av Sølvverket at hele Kongsberg skalv. Til slutt ble Hiorth i mai 1791 kalt ned til København og satt til å lede arbeidet med bergverkssaker i Rentekammeret, og Brünnich utnevnt til overberghauptmann i november 1791. Han ble meget mot sin vilje sittende i embetet til 1814. Kampen mellom Brünnich og Hiorth delte byen, med overtoner av norsk motstand mot dansk overhøyhet. Av Esmarks lærere var dessuten professor Thorstensen gjenstand for vedvarende offentlig skandale fordi hans bortskjemte hustru helt åpenlyst pleiet samliv med den tilsynelatende mer velstående byfogd Jonas Barth, en bråkete drukkenbolt som døde insolvent i den modne alder av 37 år i 1792.58 Til hans begravelse skrev hans svirebror, sorenskriver Andreas Styhr, et ondskapsfullt dikt om Thorstensen og hans kalkulerende frue; tidligere hadde Brünnich og frue fått lignende poetisk overhaling. Thorstensen døde kort tid etter, bare 41 år gammel. I tillegg til disse skandalene var Kongsberg stedet der klassekonflikten var mest uttalt i Norge – Sølvverket var landets største virksomhet med ansatt arbeidskraft.

Tydeligvis ble Esmark sett på som noe av en stjerne ved Seminaret, en medstudent kaller ham «virtuosen Esmark», dog ikke uten sarkasme.59 Han gjorde i alle fall raske fremskritt, og 7. mars 1791 spurte han professor Thorstensen om å få ta avgangseksamen så snart som mulig. Bare én uke etter ble han grundig eksaminert.60 Thorstensen stilte først 43 spørsmål i fysikk, og startet med luftens egenskaper og kjemiske sammensetning. For en elev av Kratzenstein var det lett å svare på hvem som var barometrets oppfinner: Thoricelli. Spørsmål nummer elleve: «Hvorledes kan man med Barometeret maale Bjergenes Høide?» Til hvilket Esmark svarte at du måler barometerets høyde ved foten og på toppen av fjellet. Thorstensen gikk så over til jordens form og magneters egenskaper. Alt i alt gjorde Esmark det meget godt i denne delen. Thorstensen fortsatte med ikke mindre enn 82 spørsmål i kjemi. Igjen gjorde Esmark det bra, selv om han ikke kunne svare på alt. Spørsmålene gir et godt inntrykk av den halvbevisste tilstanden kjemien befant seg i på et tidspunkt hvor mange av grunnstoffene ennå ikke var identifisert, og årsakene til kjemiske prosesser lite forstått. Esmark ble så forelagt mineral- og bergartsprøver han skulle identifisere. Assessor Henckel tok over, med elleve spørsmål i geometri, 27 i hydrostatikk og hydraulikk, fire i markscheidekunst – altså oppmåling – og 17 i gebirgslære og bergbygning, det vil si gruveteknikk. Til slutt hadde Olavsen 34 spørsmål i algebra og geometri, fem i trigonometri og to i perspektivlære. Flere av disse forble ubesvart, andre løst «med hjelp af læreren» – matematikk var aldri Esmarks sterkeste fag. Men eksamen var ikke ferdig. Den 18. mai 1791 presenterte Seminarets styre Esmark for oppgaven: «Hvilke ere de Vanskeligheder som kan möde ved en Stolls Anlæg og Drivt, og hvorledes kan de paa fordelagtig Maade forebygges og overvindes?»61 En stoll er en horisontal tunnell inn til bunnen av en gruve for lensing av vann og uttransport av malm. Esmarks svar fyller tre sider i eksamensprotokollen. Om det ble avlevert muntlig eller skriftlig er ikke klart. En pen teknisk tegning han lagde av en sag drevet av et vannhjul, kan muligens også stamme fra hans eksamen.62

Mot slutten av mai 1791 forlot Esmark Kongsberg og dro til Danmark. Blant rykter som florerte var at han planla å droppe reisen til utenlandske bergverk og vende tilbake til medisinen, eller at grev Christian Ditlev Frederik Reventlow ville bruke ham som spesialrådgiver i gruveanliggender og belønne ham for hans arbeid med molybden og oppdagelsen av labradorbergarter i Norge. Medstudent Peter Petersen, som sladret til verkseier Carsten Anker, var ikke imponert: «Hvad det første angaar, saa fuskede han vel med Molybdæn, men udbragte ikke engang af den, hvad man hidindtil kjendte. Labrador Steen kjendte han ikke, førend Henckel sagde ham det og bad ham slibe den.»63 Og riktig nok, i brev til Rentekammeret i juni 1791 hadde Esmark rapportert oppdagelsen av «Labrador-Steene» ved Fredriksværn, og bedt om belønning. Overbergamtet ble så anmodet om å undersøke saken nærmere og sende prøver med første skip fra Larvik. Kanselliråd og overbergkasserer Gert Christian Schwingel dro i felt, og bekreftet snart «stor overflødighed» av labradorstein i flere sogn i Fredriksværn-området, og i november 1791 fikk Esmark 50 riksdaler for oppdagelsen.64 Bergarten han hadde oppdaget var den gråsvarte, blåskimrende, storkrystalline permiske intrusivbergarten som senere fikk navnet larvikitt av geologen Waldemar C. Brøgger, og som etter en avstemning i 2008 ble kåret til Norges nasjonalbergart.65 Bergarter med slikt vakkert blåskimmer ble først oppdaget i Labrador i Canada, derav navnet, og larvikitten er blitt en svært profitabel eksportartikkel for norsk steinindustri til alt fra gravsteiner, gulv, bar- og bankdisker til husfasader. Tatt i betraktning at bergarten dominerer mye av kysten i Vestfold og Telemark, og at folk derfor har tråkket rundt på den siden steinalderen, er vel ordet «oppdagelse» en smule overdrevet. Og det ser ut til at Henckel i alle fall bidro med ideen om å slipe den slik at blåskimmeret kom bedre frem, noe Esmark under oppholdet i København fikk gjort mer ordentlig på Reventlows ønske; han sendte et stort polert eksemplar til Rentekammeret i juli 1792 og ba om å få refundert sitt utlegg.66

Grev Reventlow, som her fremsto som Esmarks beskytter og velgjører, var sjef i Rentekammeret og eide en av Danmarks største landeiendommer.67 I dag huskes han best for sine reformer av dansk landbruk, men han var også interessert i bergverk og besøkte Kongsberg flere ganger, første gang 1777 og sist i 1811. Fra 1776 var han andredeputert i Bergverksdirektoriet, og fra 1784 til 1813 førstedeputert i Rentekammeret.

Esmark forlot Kongsberg uten avgangsdiplom, for selv om eksamen var omfattende, var den ikke komplett. Da han ankom Kongsberg i 1789, ble det erkjent at to års stipendietid var for kort til å tilegne seg tilfredsstillende kunnskap i alle teoretiske og praktiske vitenskaper stipulert i studieplanen av 1786. Det ble derfor akseptert at han skulle eksamineres i lovkyndighet etter sin tilbakereise til København. Til opphold i København for studier i jus og landmåling ble det bevilget 200 riksdaler fra Sølvverkets bergkasse.68 I sin eksamenssøknad ved Det juridiske fakultet skriver Esmark at selv om han på ordre av Reventlow hadde brukt tid på å forbedre grevens torvtørkningsmaskin, hadde han også hørt forelesningene til Rector magnificus professor Laurits Nørregaard om juridisk prosess.69 På eksamen 27. april 1792 i København ble karakteren «bekvem, temmelig vel».70 Esmark sendte vitnemålet til Kongsberg, og 12. juni 1792 samlet Bergseminarets direksjon seg for å sette samlet karakter på Esmarks testimonium som kandidat: «Meget Bequem».71 Han var den fjerde som avla full eksamen etter Bergseminarets restitusjon i 1786.

På Brünnich gjorde han fortsatt godt inntrykk, og i 1792 forsøkte Brünnich å skaffe Esmark stilling som gruveoppmåler på Kongsberg, og som privatlærer for sine barn.72 Planen til eksellensene i København var imidlertid uforandret: I juni fikk Esmark 200 riksdaler av sitt reisestipend, debitert bergkassen på Kongsberg, som også skulle finansiere hans videre reiser.73 Den 10. juli 1792 utstedte kong Christian VII et reisepass på latin for «Bergcandidat Jens Esmarck», med et imponerende kongelig segl – som døråpner til Europas bergverk.74

Freiberg og Werner

Midtveis i oktober 1792 rapporterte Esmark ankomst Freiberg i kurfyrstedømmet Sachsen.75 Gjennom den dansk-norske gesandt til hoffet i Dresden hadde han 6. oktober mottatt et reskript fra kurfyrst Friedrich August – i praksis fyrstens Geheimen Finanzkollegium – adressert til Overbergamtet i Freiberg, med tillatelse til å høre forelesninger ved det berømte Berg-Academie, for de vanlige Honoraria til lærerne, og til å besøke saksiske bergverk, med unntak av Schneebergischen og andre koboltgruver, blåfarveverker og Geyerischen arsenikkverk.76 Det siste var vanlige begrensninger for besøkende, og skulle beskytte tekniske og kommersielle hemmeligheter i blåfarveproduksjonen; arsenikkverkene var dessuten svært farlige steder, rene giftfabrikker.77

Freiberg var som Kongsberg en sølvets by, grunnlagt i 1186 på nordflanken av Erzgebirge (ertsfjellene), en rad bølgende åser sjelden over 600 meter, dekket av skoger, jordlapper og beitemark som i dag danner grensen mellom Tyskland og Tsjekkia. Ved Esmarks ankomst i 1792 var byen ennå helt omgitt av en ni meter høy ringmur med 40 tårn og fem porter, og halvveis omringet av en 100 meter bred vollgrav – en festning av en by i et område preget av politiske omveltninger. Byen hadde ofte vært herjet av brann, pest og okkupanter, inkludert en svensk armé i 1706–07. Freiberg var en skattkiste, og noen av sølvårene løper under selve byen. Dens mektige kirker kan fremvise ikke mindre enn tre Silbermannorgler, og i Domen er prekestolen – Bergmannskanzel – skulpturert med scener fra gruvevirksomheten, og ikke Jesu liv. Alt i byen dreide seg om gruvedriften, administrert av et Oberbergamt, opprettet i 1542. Etter perioder med vekst og tilbakegang tok sølvproduksjonen seg jevnt opp i andre halvdel av 1700-tallet, til 10 000 kilo i 1790. Spesielt gruvene Beschert Glück og Himmelsfürst var profitable, og fra 1765 erstattet bruken av krutt mer og mer de gamle redskaper slegge og meisel. Likevel hadde byen både i 1784 og 1790 opplevd sultopptøyer.78

Freibergakademiet var det ene, nødvendige stoppestedet for enhver som søkte samtidens beste kunnskap i bergvitenskapene. Mang en tysker utdannet i Sachsens gruver og ved akademiet hadde migrert nordover til arbeid ved norske bergverk, og mang en norsk og dansk student fant veien til Freiberg. Morten Thrane Brünnich besøkte byen i 1769, og brødrene Gregorius og Ole Henckel – som var fra Kongsberg, men av gammel saksisk slekt – søkte akademiet i 1784.79

Det akademiske år ved akademiet gikk litt ukurant fra påske til påske, og Esmark ankom derfor midt i. Han var utlending, det vil si ikke fra Sachsen, og slapp derfor å følge hele det treårige studieopplegget, trengte ikke å gå i uniform, føre journal over sine gruvebesøk, levere rapporter til evaluering, eller bestå muntlige eksamener hvert år. På den annen side ble utlendingene avkrevd ganske høye avgifter for de forelesninger de valgte å følge.80

Hvert år tok akademiet opp 15–20 nye studenter, de fleste fra Sachsen, bestemt for kurfyrstedømmets bergverker.81 Minstealder for de lokale var 16 år, maksimum 26; Esmark var litt eldre. Saksiske studenter var på prøve det første året og deretter stipendiater. Noen tilhørte aristokratiet, og disse kunne vente raskere forfremmelse gjennom den hierarkiske bergverksadministrasjonen; således ble fire adelsmenn tatt opp i 1792. Blant øvrige nye dette året var tre fra Freiberg by, og de fleste andre fra nærliggende gruvelandsbyer som Altenberg, Johanngeorgenstadt og Neustädtel bei Schneeberg. Utlendinger ble sjelden mer enn ett eller to år, og det totale antall studenter lå til enhver tid omkring femti. Blant utlendingene ved akademiet i 1792 var den brasilianske portugiser José Bonifaciao d’Andrada de Silva, som besøkte Norge i 1798 og ble professor i mineralogi ved universitetet i Coimbra, overberghauptmann i Lisboa, deretter statsminister i Brasil, og æret med det grønne granatmineralet andraditt. Den unge brandenburger Leopold von Buch studerte ved akademiet i perioden 1790–93, og skulle møte Esmark igjen i Norge i 1806 og 1808. Von Buch skulle senere bli istidsteorienes bitreste motstander. Paleontologen Ernst Friedrich von Schlotheim studerte i Freiberg i årene 1791–93, og navnga en trilobitt etter Esmark i 1826. Fra juni 1791 til februar 1792 var den prøyssiske friherre Alexander von Humboldt student, men hadde altså reist igjen før Esmark ankom. De to kan likevel ha truffet hverandre sommeren 1797, da begge igjen var i Freiberg.82

Freibergakademiet var en integrert del av den lokale bergverksvirksomheten, og de fleste av lærerne hadde også stillinger eller verv i bergverksadministrasjonen. Lærerstaben var fremragende, og tilbudet av forelesninger omfattende.83 Men for Esmark var mange av emnene allerede tilstrekkelig dekket gjennom hans studier i Kongsberg og København. Han konsentrerte seg derfor om undervisningen til akademiets mest vidgjetne lærer, Abraham Gottlob Werner, som i 1775 var kallet til akademiets inspektør og lærestolen for Bergbaukunde und Mineralogie.84 Werner tiltrakk seg studenter fra hele Europa, og hans fremste styrke lå i faget Oryktognosie, det vi i dag kaller mineralogi: identifisering av mineraler og bergarter, samt deres klassifisering etter kjemisk innhold, krystallform og andre egenskaper; ‘oryktos’ betyr på gresk ‘ting som er gravd opp’, og ‘gnosis’ betyr ‘kunnskap’ . Til dette hadde Werner utgitt håndbøkene Von den ausserlichen Kennzeichen der Fossilien i 1774, og Kurze Klassifikation und Beschreibung der verschiedenen Gebirgsarten i 1786, men først og fremst lærte studentene ved å få demonstrert utvalgte stuffer, og selv undersøke eksemplarer fra akademiets mineralsamling. Spesielt vektla Werner mineralenes ytre kjennetegn – form, farge, brudd, hardhet, transparens, egenvekt, glans, strek, lukt, kornstørrelse, smelteevne og så videre, som en enkel og billig nøkkel til identifikasjon. I en tid hvor ennå bare noen hundre forskjellige mineraler var kjent, fikk studentene en bekvem følelse av full oversikt, mestring og sikkerhet. Werner foreleste i oryktognosi fra klokken to til tre i første etasje av akademibygningen på hjørnet av Futtergasse (nå Akademiestrasse) og Nonnengasse, mandag, tirsdag, torsdag og fredag.85 I et tilstøtende rom lå mineralkabinettet, en rekke skap med smale skuffer, og høye veggskap med glassfront. En berømt anekdote forteller hvordan Werner helt mistet munn og mæle i flere minutter da en student nesten tippet en skuff med spesielt edle stuffer på gulvet. Werners ansvar som akademiets inspektør inkluderte mineralsamlingen, vitenskapelige instrumenter, modeller, karter, tegninger, biblioteket og samlingen av håndskrevne reiseinnberetninger.

På de samme fire ukedagene, fra tre til fire, foreleste Werner i Geognosie, det vi idag kaller generell geologi, hvor han ikke bare beskrev mineraler og bergarters feltforhold, men også deres historie.86 Her trakk han på arbeidene til mange tidligere bergfolk, men syntesen, basert også på egne observasjoner, var hans egen. Hovedbudskapet var at forskjellige bergarter var dannet til forskjellige tider opp gjennom historien, oftest ved avsetning/utfelling fra flytende, mer eller mindre vannholdige og ikke spesielt varme løsninger. På grunn av det siste ble hans posisjon ofte betegnet som neptunisme – etter hav- og ferskvannsguden Neptun i romersk mytologi. Dette la grunnlag for en røff geologisk tidsskala med tre hovedformasjoner eller epoker: 1. Uranfangliche/Primitive Gebirge – de eldste bergarter, helt uten fossiler, altså fra før livets opprinnelse. Typiske bergarter: granitt, gneis, porfyr. 2. Flötz Gebirge (av ‘Flötz’ som betyr ‘bergartslag’) – lagdelte sedimenter rike på fossiler av planter og dyr. Typiske bergarter: skifer, kull, sandstein. 3. Aufgeschwemmte/Alluviale Gebirge (oppsvømmede, det vil si vannavsatte) – løsmasser som grus, sand, leire, med rester av nålevende arter. I tillegg kom Vulkanische Gebirge – bergarter spydd ut fra vulkaner – som en egen kategori. På 1790-tallet la Werner dessuten til en fjerde hovedformasjon mellom Uranfangliche og Flötz – formasjonen Uebergangsgebirge – en overgangsperiode mellom urtiden og fløtstiden. Hver hovedformasjon ble delt inn i flere underformasjoner med forskjellige bergarter og egne navn, og Werner fortsatte å revidere systemet etter hvert som kunnskapen om bergarters forekomst og innbyrdes alder i terrenget økte. Systemet var en forløper for den geologiske tidsskala vi har i dag, med epoker som kambrium, silur, jura, kritt og så videre. Werners formasjonssystem ble Esmarks hovedguide til datering av bergarter.

At de fleste bergarter var dannet ved avsetninger eller utfelling fra kalde, vannholdige løsninger, var ikke universelt akseptert – og er for øvrig ikke riktig. På tidspunktet for Esmarks ankomst hadde Werner i flere år hatt en kontrovers gående med sin tidligere elev Johann Karl Voigt om opprinnelsen til bergarten basalt. Var den et vulkansk produkt dannet av en glohet smeltemasse, eller var den et sediment utfelt fra en vannholdig løsning? Werner mente det siste, og pekte på fjellknatten Scheibenberg, hvor basaltlag lå over lag av klart vannavsatte sedimenter av sandstein og skifere som syntes å gå gradvis over i den overliggende basalten.87 Denne basaltstriden var starten på en bredere kontrovers kjent som neptuniststriden; eller – for å ha begge sider representert – neptunist-vulkanist- eller neptunist-plutonist-striden. Vulcanus er i romersk mytologi ild-guden, knyttet til vulkaner og smier. Guden Plouton er i gresk mytologi hersker i underverdenen. Esmark skulle snart engasjere seg i denne striden mellom ild og vann, men først måtte han konsentrere seg om studiene.

Knapt et år før Esmarks ankomst til Freiberg hadde Werner fullført en avhandling om ganger, hvor han forklarte ertsgangene i Freiberg som sprekker i berget, fylt inn ovenfra av flytende løsninger som så størknet med sine mineraler. Dette var langt fra en teoretisk øvelse i Freiberg; byens velstand hvilte på de rundt 1100 ertsbærende gangene som krysset att og fram i den lokale bergarten.88 Werner beskriver flere typer ganger og deres innbyrdes alder ut fra hvordan de krysset hverandre. Nettopp disse gangene ble hovedtema i Esmarks første rapport Om Den saxiske Bergbÿgning til herrene i København, sendt i midten av desember 1792.89 I 26 paragrafer over 46 håndskrevne sider utbroderte han den lokale bergverkspraksis i detalj, og fortolket ertsforekomstene med eksplisitt referanse til Werners gangteori. Han beskrev det flate Freiberg-landskapet, med bondegårder og jorder som gjorde det vanskelig å oppdage nye ganger på overflaten. Berggrunnen besto av gneis, granitt og noe porfyr. Nær gangene var gneisen noen steder bløt som leire med mye glimmer, og denne forandringen ble brukt av gruvearbeiderne til å finne edle årer; var gneisen hard med mer kvarts, forsvant håpet. Esmark noterer tykkelse, strøk og fall for gangene. Gangene ble brutt av en rekke parallelle forkastninger; noen ganger kunne det se ut som om en gang stanset, men videre arbeid i samme retning avslørte at gangen fortsatte, den var kanskje bare avbrutt av en kryssende gang. I Brand Erbisdorf og Langenau ble flere gruver drevet på kalkspatårer, men de gav mindre erts. Esmark hadde også studert gruver i Beschert Glück og Oberschöna, og beskriver deres gangmineralsamfunn med kvarts-tungspat, flusspat, kalkspat, brunspat og erts, hovedsakelig sølvblyglans og kobbererts. Mange ganger uten edle metaller holdt edel erts der de krysset andre ganger eller forkastninger. Esmark beskriver hvordan stoller blir anlagt, og hvordan gangene forfølges i dypet. Freiberggruvene ble alle utviklet på samme måte, og dette sikret forutsigbarhet og langsiktig drift, til forskjell fra en kjapp, profittorientert fremgangsmåte. Men slik drift krevde ofte store investeringer. Esmark listet opp de forskjellige utgiftene, og påpekte viktigheten av at det ofte ble tatt prøver av malmen for å få den evaluert av eksperter etter hvert som gruven ble utviklet.

Ved siden av Werners forelesninger bygget Esmark her på egne observasjoner fra gruvebesøk, der studentene tilbrakte formiddagen. Werner ledet selv studentekskursjoner an den Berge, og foreleste også i bergbygning to dager i uken fra ti til elleve. Nå og da sendte han ut en enkelt student eller en gruppe i felt for å løse en bestemt oppgave.90

Ved nyttår holdt Esmarks midler på å ta slutt. Han skrev til Rentekammeret, som videresendte bønnen til Overbergamtet, som bevilget den resterende halvdel av stipendet.91 Han tilbrakte året 1793 i Freiberg. I september rapporterte han om amalgamasjonsprossesen ved Muldner Hütte, Sachsens eldste smeltehytte, og vedla tegning av en hammer.92 I oktober sendte han en 66 siders rapport Om Grube-Fortømring, fornemmelig den Freÿberger, og i 1794 fulgte 68 sider Fortsættelse af Beskrivelse over den Freÿberger Grube-Fortömring, med tekniske skisser i vannfarger.93 Esmarks entusiasme for snekkerarbeid er her tydelig, der han beskriver trapper og dørkarmer i detalj, og beregner kostnader og styrke for ulike dimensjoner av støttepilarer. Kjemikunnskaper demonstreres i en 68 siders rapport Om det Freÿberger Smelte-Væsen, sendt tidlig i 1794, hvor han beskriver ertsens vei gjennom ekstraksjonsprosessen, og konstruksjon av smelteovner.94 Rapportene ble videresendt fra Rentekammeret til Overbergamtet på Kongsberg, som innlemmet dem i Bergseminarets bibliotek.95

Fra Freiberg sendte Esmark også i april 1794 sin første geologiske publikasjon, til Journal der Physik, en notis om labradoriserende feltspat ved Fredriksværn, hvor han fremhevet dens schöne Politur og mulige bruk i for eksempel pidestaller, og at den var en syenitt i henhold til Werners bergartsklassifikasjon. Han beskriver også funn av molybdenkrystaller fra kobbergruven Ristheyen i Numedal, og kjemiske prøver han hadde utført på dem.96

Han var tilbake i København våren 1794, hvor han 7. mai fikk bestallingsbrev som kongelig landmåler. Landmåling er geometri i den mest opprinnelige betydning av ordet (fra gresk ‘geo’, ‘jord’ og ‘metron’, ‘måling’), og en nyttig kvalifikasjon også i gruveindustrien. Systemet med kongelig sertifisering av landmålere stammet fra 1769, og formell eksamen ble innført i 1781, vesentlig på professor Thomas Bugges initiativ, som også utga en lærebok.97 Eksamen omfattet flere matematiske disipliner, instrumentlære, kart-tegning og en praktisk prøve i marken. Fra 1760-tallet fremmet myndighetene utskiftning for å rasjonalisere landbruket i Danmark; eiendommer bestående av spredte jordteiger ble samlet til sammenhengende enheter. Til dette trengtes et stort korps av dyktige landmålere for å redistribuere alt land. Også Jens’ yngre bror Lauritz ble sertifisert landmåler, gjorde karriere innen dette feltet, og satt i mange år i eksamenskomiteen for faget.98

For Jens Esmark var det rimeligvis oppfyllelsen av en gammel drøm, helt siden landmåleren utfordret ham til å anslå høyden på kirketårnet i Houlbjerg. Det imponerende bestallingsdokumentet kostet ham tolv riksdaler og 55 skilling, og her ble navnet, muligens ved en feil, stavet ‘Esmark’. Fra nå av var han Esmark.99

2. Habsburgergull og Bornholms kull
(1794–98)

Wien

Den franske geolog Jean François d’Aubuisson de Voisins, som studerte i Freiberg omkring 1800, skriver: «Man kan si om Werner som man sier om Linné: Jorden ble dekket av hans disipler, og fra den ene pol til den andre ble naturen utforsket i én enkelt manns navn.»1 Blant de geognostisk mest bemerkelsesverdige steder i Europa, forsikret Werner Esmark, var den store fjellkjeden Karpatene og nærliggende områder, som på denne tiden lå i et Ungarn langt større en dagens nasjon med samme navn, og utgjorde en del av Habsburgmonarkiet.2 Omkring 1790 var geologien her ennå lite utforsket av Werners disipler, og noe av den foreliggende informasjon syntes å motsi hans teorier. Det var behov for nærmere inspeksjon. Da Esmark i 1794 dro ut på en lengre reise til Ungarns bergverker, skjedde det derfor med velsignelse fra Freiberg. Habsburgmonarkiet hadde dessuten noen av de mest avanserte og varierte gruveoperasjoner på edelmetaller i Europa.

Eksellensene i København og på Kongsberg hadde forberedt reiseruten; han skulle vandre i deres fotefar. Jørgen Hiorth, den avsatte overberghauptmann, besøkte Østerrike-Ungarn i 1765–66, og Brünnich hadde under sine studier i samme område i 1767–69 ikke bare lært seg å si «Gi meg et kyss, skjønne unge dame» på slovakisk, men også blitt venn med og senere korrespondert med flere ledende naturforskere, blant andre den mangfoldige Ignaz Edler von Born, mineralogen, kjemikeren, frimureren og modellen for Sarastro i Mozarts opera Tryllefløyten fra 1791. Assessor Ole Henckel, lærer ved Bergseminaret, var til stede i Glashütte (i dag Sklené Teplice) under von Borns innovative amalgamasjonseksperimenter der i 1786; og Henckel og broren Gregorius ble samme år med i Societät der Bergbaukunde, grunnlagt av von Born og Friedrich Wilhelm Heinrich von Trebra, senere Oberberghauptmann i Freiberg.3

Før reisen gjorde Esmark seg kjent med ungarske mineraler og bergarter i samlingene i København, Kongsberg og Freiberg.4 Sommeren 1794 dro han så sørover til Wien, Habsburg-imperiets sentrum, som under keiserinne Maria Theresia og hennes sønn Joseph II var blitt et utstillingsvindu for barokk- og rokokkoarkitektur med vakre kirker og palasser som Hofburg, Schönbrunn og Belvedere, til akkompagnement av den nye musikkstilen wienerklassisismen.

I opplysningens ånd hadde keiserhoffet samlet store kabinetter med antikviteter, mynter, medaljer og naturobjekter, og ansatt kuratorer for å holde orden. Mineralsamlingen, omtalt som Hof-Naturalien-Cabinet, kaiserlichen Naturalienkammer eller bare Mineralien-Cabinet, var utstilt i en sal i Hofbibliotek i Hofburg. Samlingen ble grunnlagt i 1748 da keiser Franz I kjøpte 30 000 stuffer av florentineren Johann von Baillou, som ble gjort til samlingsdirektør på livstid, en stilling sønnen Ludwig Balthasar arvet i 1758 og beholdt til sin død i 1802.5 Keiserinne Maria Theresia overførte samlingen til staten, og gav publikum adgang to dager i uken. I 1776 fikk hun von Born til Wien for å ordne samlingen, og fra 1778 ble han assistert av Karl Maria Haidinger, som i 1780 ble assisterende direktør ved kabinettet, en stilling han hadde til han i 1786 ble direktør for amalgamasjonsverket i Glashütte. Fra 1788 var Haidinger også professor i matematikk og mekanikk ved bergakademiet i Schemnitz, men som rådgiver til k.k. (kaiserlich-königliche) Hofkammer für Münz- und Bergwesen besøkte han ofte Wien, og er den første Esmark i sin reiseberetning takker for hjelp med studiet av samlingene i Wien.6 Han takket videre Haidingers etterfølger som assisterende direktør ved mineralkabinettet, Andreas Xaverius Stütz, som i tillegg var professor ved k.k. Real-Akademie, og også Nikolaus Joseph von Jacquin, en nederlandsk lege som i 1763 ble kallet til den første lærestol i mineralogi, kjemi og Hüttenkunde i Schemnitz. Jacquin og Brünnich hadde korrespondert flittig i mange år.7 Fra 1769 var Jacquin professor i botanikk og kjemi ved Hochshule i Wien, og direktør for universitetets botaniske have. I Wien traff Esmark også abbed Franz Josef Anton Estner, eier av en betydelig privat mineralsamling.8

I Wien skaffet han seg også karter og leste det som fantes av bøker om Ungarns geologi.9 De nyeste undersøkelser var gjort av Johann Ehrenreich von Fichtel, en jurist i den ungarske statsadministrasjonen, som hadde geologi som bi-interesse og var selvlært i bergfaget, noe som kanskje forklarer hans selvstendige standpunkter.10 I 1780 utkom hans Beytrag zur Mineral-geschichte von Siebenbürgen, i 1791 Mineralogische Bemerkungen von den Karpathen, og i 1792 (anonymt) den satiriske Die Mineralogen gegen das Ende des achtzenten Jahrhunderts, et saftig angrep på samtidens geologer, som ble rangert i 48 grupper, blant annet metamorfister, maskinister og slendrianister. I 1793 utga han Nachricht von einem in Ungarn entdeckten ausgebrannten Vulkan, og i 1794 de polemiske Mineralogische Aufsätze. I sin reisebeskrivelse uttrykker Esmark forbauselse over å lese von Fichtels polemikk mot anerkjente mineraloger, som han omtalte som uvitenskapelig oppførsel.11 Om han traff von Fichtel er usikkert. Men bare ut fra lesning mente han å oppdage flere feil i Fichtels bergartsbestemmelser, og ble enda mer overrasket da han i felt fant at mesteparten var feil. Det var dette, skriver han, som ved slutten av hans reise fikk ham til å bestemme seg for å publisere sin egen fremstilling – for å lette observasjonene til fremtidige reisende og åpne øynene til unge ungarske mineraloger som betraktet Fichtels meninger som uomtvistelige sannheter. Dermed plasserte han seg ved frontlinjen til samtidens store konflikt i bergfaget, neptunist-plutonist-striden. Fichtel var nemlig eksplisitt plutonist, og det var ikke fritt for at Werners disipler knapt tok et slikt standpunkt seriøst. Alexander von Humboldt besøkte Wien i 1792, og noterer: «Fichtel ser ut som om han vil ete deg. For å ergre ham mer, sa jeg at jeg kom fra Freiberg, og etter det ville han ikke se meg.»12

Schemnitz

Den 19. juli 1794, kun dager før den franske revolusjon kulminerte med giljotineringen av lederen Maximilien de Robespierre, forlot Esmark det fredelige Wien, og drev sakte nedover Donau på en lekter som fraktet jern til Pressburg, nå Bratislava.13 Habsburgimperiet var Europas hjerte, et lappeteppe av etniske og religiøse grupper, ført sammen av militære erobringer, kongelige giftermål og arv, anarkistiske folkeforflytninger og inviterte bosetninger, proppfullt av interne motsetninger, skiftende allianser, forræderi, opprør og hakkeordener: østerrikerne så ned på ungarerne, som tynet slovakene, som tråkket på romfolk og jøder – samtlige med stolthet og fordom. Og alle fryktet de tyrkerne, trusselen fra sørøst, det ottomansk-islamske riket som et kort historisk øyeblikk i 1683 hadde stått ved Wiens porter. Esmark reiste nå i et landskap hvor de fleste steder har minst tre navn, og noen ganger flere, på tysk, ungarsk, slovakisk, tsjekkisk, rusinsk, rumensk, serbisk, kroatisk, jiddisch, italiensk, tyrkisk og rom. Men det internasjonale bergverksspråket var overalt det samme: tysk. I dette landskapet har nasjonsgrensene skiftet igjen og igjen, og til leserens orientering er i parentes listet nåværende stedsnavn og nasjon: U = Ungarn, R = Romania, S = Slovakia.

Fra lekteren observerte Esmark kalkstein langs elvebredden, men ved Pressburg skiftet bergarten til granitt. Han brukte ikke lang tid i denne imperiets andre hovedstad, med sitt dominerende slott på en klippe over elven og St. Martins-katedralen, hvor de ungarske konger ble salvet. Han fortsatte over sletten til Tyrnau (Trnava, S), erkebispesete og et senter for slovakisk kultur, videre øst til Löwenz (Levice, S), hvor han ved skysstasjonen noterte to store basaltsøyler, så nordøst til Bath (Bátovce, S), og nord inn i Schemnitzfjellene (Stiavnické Pohorie, S) opp til et forblåst pass med det passende navnet Windschachte. Herfra tok det én time ned til Schemnitz, hvor han hadde instruks om å fortsette sin utdannelse.14

Den gamle gruvebyen Schemnitz (ungarsk: Selmecbánya), i dag Banská Štiavnica (S), ligger mellom skogkledde åser og ble i 1993 oppført på UNESCOs verdensarvliste; bergverkskulturlandskapet omkring har offisiell status som geopark.15 Byen huser blant annet Slovakias bergverksmuseum og sentrale gruvearkiv, og hver september feires historien med et opptog hvor statuen av en liten salamander bæres i front, dyret som på flukt fra noen gjetere skal ha sparket til noen steiner, og avdekket rike årer av gull og sølv i åsen bak byen kalt Glanzenberg. Fra slutten av 1500-tallet var Schemnitz sete for bergverksstyret i k:k. Oberhofkammergrafen-Amt, med administasjonsansvar for gruver, smeltehytter og myntverk. 1700-tallet var byens storhetstid, med Ungarns tredje største befolkning. I året 1740 alene ble 600 kilo gull og 23 000 kilo sølv hentet ut av berget. Mye av velstanden ble plassert i prangende private residenser i sentraleuropeisk barokk nedover hovedgaten.

I 1762 tok keiserinne Maria Theresia initiativ til en oppgradering av stedets Bergbauschule, etablert i 1735, og fra 1770 ble navnet Die Kaiserlich-Königlicher Schemnitzer Berg-akademie.16 Her ble Christoph Traugott Delius kallet til å undervise bergbygningslære, og publiserte klassikeren Anleitung zu der Bergbaukunst i 1773. Da Esmark ankom, var Andreas Prybila ansvarlig for matematikk, fysikk og mekanikk, mens lærestolen i mineralogi, kjemi, hyttevesen og metallurgi var besatt av Michael Ignaz Patzier. I tillegg underviste flere markscheidere i oppmåling og en bokholder i regnskap.

Esmark konsentrerte seg om mineralogi, kjemi og metallurgi. Han fulgte Patziers forelesninger og demonstrasjoner i moderne kjemi og syntes de var gode, men enda mer utbytterikt var det store kjemiske laboratoriet hvor han ganske fritt fikk gjøre egne eksperimenter og perfeksjonere seg i analyse. Kanskje var det her han utviklet sin virtuositet med blåserøret, hvor man legger et ukjent mineral sammen med forskjellige kjente stoffer på en kullblokk og smelter blandingen ved gjennom et tynt metallrør å blåse flammen fra en brenner inn over blandingen. Flammens farge, stoffenes fordampning og smelteproduktets farge avslører da det ukjente stoffets identitet. Laboratoriet lå ved siden av forelesningssalen i den såkalte Belházy-bygningen, som også inneholdt mineralsamlingen. Men ifølge Esmark kunne det knapt kalles en ordentlig samling; den besto bare av polerte løsblokker og andre «sannsynligvis ubetydelige ting», så nedstøvet at de vanskelig kunne identifiseres. Intet under, skriver han, at de keiserlig-kongelige betjenter ved gruvene visste så lite om mineralene de arbeidet med. Dessuten, professorene i Schemnitz viste ikke frem en eneste stuff når de underviste i mineralogi. Den forrige mineralogiprofessoren hadde brukt sin egen private samling til demonstrasjoner, men Patzier hadde ingen slik samling. Private samlinger var ellers vanlig blant studentene, og til og med hos fruer i byen, for eksempel den til madame Scharf, som Esmark nevner.

Høsten 1794 gjorde han omfattende feltstudier av gruver, malmganger og berggrunn rundt Schemnitz, og fullførte 28. desember en håndskreven Geognostisk Beskrivelse over det Schemnizer og Cremnizer Ertsgebürge, som han sendte til København med bønn om mer penger.17 Stipendet som skulle vart i tre år fra mars 1792, var brukt opp et halvt år for tidlig; han kunne verken reise hjem eller besøke ungarske bergverk, han satt fast i Schemnitz. I februar 1795 skrev han til grev Reventlow og ba om å få etterfølge overbergamtsassessor Andreas Hofgaard, som i desember 1794 var utnevnt til amtmann i Fredrikstad og Smaalenene, men fikk til svar at stillingen ikke ville bli besatt. Imidlertid, «naar De fortsetter som hidindtil [og] med Fliid søger at giøre Dem duelig til Kongelig Tjeneste, kan De holde Dem forsikret om, at Collegium fra dets Side vil drage Omsorg for Deres Befordring».18 Først 18. mars 1795 bevilget kongen et nytt reiseår med 400 riksdaler og et tillegg på 200. Av dette ble halvparten utbetalt fra Sølvverkets kasse umiddelbart.19

Schemnitz-området var allerede grundig studert av østerriksk-ungarske bergverksfolk som Delius, Born og Fichtel, og nyheten i Esmarks observasjoner lå primært i hans navngiving og beskrivelse av bergarter og deres mineraler i overensstemmelse med Werners nye nomenklatur og metode. Vitenskapens senere utvikling gjør at heller ikke Werners bergartsnavn alltid stemmer med dagens navn og klassifikasjoner. Som andre i samtiden brukte Esmark ordet ‘petrefacter’ for det vi i dag kaller fossiler (avtrykk eller rester av organisk liv), mens ordet ‘fossil’ ble brukt om mineraler. For bergartenes alder var hans hovedledetråd deres mineralinnhold, superposisjonsprinsippet (som sier at yngst ligger øverst) samt den historiske rekkefølgen Werner hevdet for dannelsen av ulike bergarter. At bergarters relative (innbyrdes) alder kunne bestemmes basert på deres fossilinnhold (biostratigrafi), var antydet av Werner og andre i 1790-årene, men ble ikke utviklet til en detaljert tidsskala (for eksempel kambrium, silur, karbon, devon) før i perioden 1810–40. Og absolutt datering av bergarter ved hjelp av kjemiske isotoper ble først mulig med kjernefysikkens innsikter fra rundt 1910 og fremover. Det er derfor ikke overraskende at de fleste av Esmarks aldersangivelser for bergarter ikke stemmer med dagens kunnskap. Den som måtte ønske en oppdatert status, kan lett konsultere de nyeste geologiske karter og beskrivelser.

Tatt i betraktning at hovedfortellingen i dagens Banská Štiavnica Geopark er at Schemnitz-gruvene ligger i et kollapset vulkankompleks med et rikt utvalg vulkanske bergartstyper, må vi konstatere at stedet var særdeles lite velvalgt som arena for en werneriansk kamp mot bergarters plutonsk-vulkanske opphav.20 Esmark besøkte aldri selv aktive vulkanområder, og utenom lesning og samlingsstudier var han derfor ukjent med de mangfoldige avsetninger og landskapsformasjoner vulkaner kan gi opphav til. I sin første rapport beskriver han først topografien rundt Schemnitz, de forskjellige dalfører, elver og åser, samt gruvenes plassering.21 Bergarten i Schemnitzer Erzgebirge betegner han som syenittporfyr, og beskriver dens mineraler i detalj. Han mente Born og Fichtel hadde feilbestemt mineralet hornblende til Schörl (amfibol); men «enhver oryktognost» visste da å skille disse ved deres ytre kjennetegn som krystallform og hardhet. At bergarten i dag er klassifisert som en biotitt-amfibol andesitt-porfyr tyder på at heller ikke Esmark alltid var like stø. Lagning i porfyren var sjelden, men kunne sees i områdets høyeste fjell – Zithna (Sitno, 1009 meter) – sørøst for Schemnitz, et populært utsiktspunkt som også Esmark besteg. Fra toppen hadde han flott utsyn sørover sletten hele veien til Donau. Nær toppen splittet bergarten opp i vertikale søyler, som basalt; ved fjellets fot fantes et konglomerat, med knoller (Geschiebe) av samme porfyr. Det tyske substantivet Geschiebe (ting skjøvet, fra verbet schieben, ‘å skyve’) ble på denne tiden brukt om enhver løs stein som ikke opprinnelig var dannet der man nå fant den, både løse blokker og knoller i et konglomerat. Etter istidsteorienes gjennombrudd ble ordet mest brukt om flyttblokker transportert av isbreer.

Et prominent landemerke i nærheten av Schemnitz er Calvarien-Berg, en fjellknatt hvor en jesuittprest hadde fått bygget 25 kirker og kapell med scener fra Jesu og jomfru Marias liv. Høyden ser ut som en liten vulkan, og Werner hadde korrekt bestemt bergartsprøver på toppen til basalt. Forekomsten av løse basaltblokker i retning landsbyene Dullen og Crumbach antydet at basalten tidligere hadde hatt en større utbredelse i landskapet.

Med tanke på sin fremtidige yrkesbeskjeftigelse fokuserte Esmark spesielt på ertsførende ganger, og i samsvar med Werners generelle teori tolket han dem som sprekker fylt ovenfra med forskjellige mineralløsninger. Bevis for dette fant han blant annet i at flere av gangene inneholdt fossilrester, og en gruvearbeider mente de stammet fra syndfloden. Werner hadde i sin avhandling om ganger fra 1791, basert på utilstrekkelig informasjon, hevdet at Schemnitz-ertsen fantes i lag og ikke i egentlige ganger. Esmark korrigerte nå læreren ved å vise at han burde holdt seg til sin egen hovedteori. Han beskrev gangenes strøk (kompassretning) og fall (helningsvinkel); deres innbyrdes alder kunne bestemmes ved å se hvordan de krysset hverandre. Det mektige gruveselskapet Oberbieberstollner Gewerkschaft hadde gode kart, men fordi kartene også viste ganger på andres eiendom, ble de holdt hemmelige og brukt til billige oppkjøp fra ignorante grunneiere. Esmark fikk ikke se dem. Han kunne likevel på grunnlag av egne observasjoner beskrive lokalisering og mineralsammensetning for de viktigste gangene: Theresien Schachter Hauptgang, Bieber-Stollner Hauptgang, Spitaler Hauptgang, Gräsische Kluft, Johannis, Stephani og Gruner Stollner.

Høsten 1794 gjorde Esmark en ekskursjon til gruvesenteret Kremnitz (Kremnica, S) noen mil nord for Schemnitz, et område utviklet av innvandrede tyske bergverksfolk siden middelalderen. Turen gikk forbi Glashütte, og i dalen her fant han elveleiet fullt av løse basaltblokker. Han fortsatte ned til den store elven Gran (Hron, S), og mellom Heiligen Kreutz (Ziar nad Hronom, S) og (Alt) Kremnitza (Stará Kremnika, S) noterer han et konglomerat med knoller fra en porfyr. Nær landsbyen Jastrawa (Jastrabá, S) så han en mengde løse steiner av blodrød karneol, kalsedon, opal og halvopaler, og i sandsteinsåsene omkring fantes praktfulle forstenede trestammer. Kremnitzer Ertzgebirge (Kremnické Vrchy, S) var berømt for gullførende kvartsårer, og myntene fra Kremnitz var kjent for sitt pålitelige edelmetallinnhold og derfor mye brukt som internasjonalt betalingsmiddel – Kremnicka-dukat i gull og Maria-Theresien-daler i sølv. Her fantes også et Calvarienberg som Esmark besteg.

Fra Kremnitz fortsatte han vest forbi Hennerscheu til Deutsch-Littau (Kopernica, S), hvor han bak galgebakken noterer et mektig lag av blåhvit kalsedon med blodrøde karneoler. På vandring fra Kremnitz østover til kobberbyen Neusohl (Banská Bystrica, S) ved elven Hron, passerte han igjen et konglomerat med store knoller. Ved Weglas stod slottet på en klippe av syenittporfyr. Herfra gikk Esmark til Lowentobany og Ludan, derfra til Aza, eiendommen til baron Pronay, hvor han besteg fjellet Kövar, og en annen topp med ammonittfossiler. Fra Neusohl vandret han i tre timer nordover til Herrengrund (Špania Dolina, S), hvor kobber var utvunnet siden bronsealderen, og videre ned til smeltehytten ved Altgebürg (Staré Hory, S).

Banat

Da stipendpengene kom, forlot Esmark Schemnitz 1. juli 1795, og gikk til Lõwenz, og videre sørover til Pest, i dag samlet med Buda til Budapest. I denne praktbyen besøkte han flere mineralsamlinger, særlig Pillersche samling på universitetet var severdig. Sammen med en dr. Mulzer gjorde han en ekskursjon til slottet Wizegrad for å se kullgruver. Ofner-åsen ved Pest besto av Flötz-kalkstein med fossiler.

Esmark nevner det ikke, men faktisk fulgte han nå ruten til Ignaz von Born, som besøkte de samme områdene i 1770, og kanskje brukte han von Borns publiserte Briefe til vennen Johann Jacob Ferber som reisehåndbok.22 Fra Pest vandret han sørover mot Temesvar (Timisoara, R), over den store sandsletten – puztaen – og derfra til Orawitza (Oravita, R), bergverkssenteret i Bannater Erzgebirge, et område som strakk seg østover til Wallachia og Siebenbürgen. Fjellkjeden besto i stor grad av granitt, med glimmerskifer og kalkstein på flankene og i dalene. Oppmåler Gerübel og andre fortalte ham at kalksteinen var eldre enn granitten, et synspunkt de sannsynligvis hadde fra von Fichtel. Esmark var uenig. Han hadde sett kalksteinen hvile på glimmerskifer, og på toppen av fjell hvor den dekket granitt, i overensstemmelse med Werners system. Ertsleiene i Bannat lå vanligvis på grensen mellom kalkstein og syenitt eller syenittporfyr. Born, Delius og andre hadde beskrevet det som ganger, men Esmark mente det var wirkliche Ertzlager, som aldri overskar bergartenes lag. I dag ville vi kalle det typiske kontaktforekomster, hvor forskjellige mineraler er anriket i grensesonen der en glovarm smeltebergart har støtt mot kalde sedimenter.

Med Orawitza som base gjorde han ekskursjoner i omegnen. Ved kobbergruvene i Coschowitzer Gebirge arbeidet man med en lang stoll. I Klein-Dilfaer Gebirge ble kobberet utvunnet i Polykarper Hauptstreichende, Svedi Simeon og andre. I Kornu-Dilfaer Gebirge inspiserte han kobbergruvene Corona, Dreifaltigkeit og Svedi Michail. Arbeidet med Königsegger stoll var i gang. I Magdaner Gebirge besøkte han kobbergruven Johann Nepomuck. I Wadarna-området holdt gruven Könige kobber, bly og arsen i lag av kalkstein langs grensen til en syenitt; gruvene Maria Kolm og Neue Rosalia likeså. I Zicklowaer Gebirge så han i gruven Dreifaltigkeit et lag kvarts med erts langs sidene, og i gruve Moses fine granatkrystaller.

Han gikk fra Orawitza til Saska, til gruver på kobber, bly og sølv, Svedi Thoma, Prinz Joseph og Theresia. Mellom Saska og Moldawa (Moldova Noua, R) besøkte han gruven Güte des Herrns. Rundt Moldawa forekom fossiler i overgangskalkstein. I Florimundi Gebirge besøkte han gruven Mariana og den forlatte kobbergruven Benjamin. Kalksteinsfjellene fortsatte langs Donau og inn i Serbia, og den såkalte Papegøyeklippen besto også av kalkstein.

Fra Moldawa gikk Esmark nordover, tilbake til Saska og Orawitza, og videre mot Dognaska (Dognecea – Ocna de Fier, R). Han fant ikke en granitt beskrevet av von Born, og antok han hadde forvekslet den med syenittporfyr, som var den dominerende lokale bergart. Gruvene i Dognaska var anlagt på tre lag: Elisabether, Johanniser og Svedi Theodorer. Tidligere berømte gruver som Simeon og Juda var nå nesten forlatt; en stoll var ikke anlagt i tide. På haugene fant Esmark et zeolittmineral, og i Petri & Paul-gruven noe som lignet asbest.

Fra Dognaska vandret han til jerngruvene ved Pogschan (Bogsa, R). Mellom Reschütz og Doman så han møllestein bli laget fra en sandstein, og ved Doman svarte lag med kull. Fra Reschütz gikk han videre til Caransebes og derfra til badene Mehadia via Cornia, til Theregowa, Plugowa og Jablonfjellet. Elven Bellaregat ble salt av bergarten omkring, smaken tydet også på innhold av zink-vitriol. Fra Mehadia gikk han til de varme badene kjent allerede i romertiden (Baile Herculane, R), i elven Czernas trange dal.

Herfra fortsatte han til Orsowa (R) og gikk så tilbake til Caransebes (R), hvor han besøkte ruinene av romerbyen Ulpia Trajani, videre til Hatzeg (Hateg, R) og Waida Hunnyad (Hunedoara, R) og Gyalar, og besøkte på veien den såkalte Sensenhammer. På fjellet Ploitska i nærheten så han en gråsvart basalt som han analyserte med blåserøret. Ved Gyalar inspiserte han noen jerngruver, og fortsatte videre til Toplitza (Toplita, R), hvor den kanskje første høye jernovnen i verden ble bygget i 1750.

Området tysktalende refererer til som Siebenbürgen, er i dag bedre kjent ved sitt rumenske navn Transilvania, ikke bare fordi det etter oppløsningen av Det østerriksk-ungarske keiserdømme etter første verdenskrig ble en del av Romania, men også fordi Transilvania er kjent som hjemstedet til vampyren, fiksjonsfiguren grev Dracula, løselig basert på den virkelige grev Vlad. Siebenbürgen betyr ‘syv borger’ og henviser til de syv administrasjonsområdene i provinsen Hermannstadt. I senmiddelalderen tilhørte området Ungarn og ble kalt Erdély. Fra 1541 til 1687 var Siebenbürgen et fyrstedømme som betalte tributt til Det ottomanske riket, men etter østerrikernes seier over tyrkerne ved Ofen i 1687 ble området kroneiendom for Habsburgmonarkiet. Da dette i 1867 ble formelt delt i et dobbeltmonarki, bestående av kongeriket Ungarn og keiserriket Østerrike, fikk Ungarn igjen kontrollen over Siebenbürgen, men mistet det igjen etter første verdenskrig.

Esmark reiste tilbake til Waida Hunnyad, og gjorde en ekskursjon til Peschtisch og Rakosd, hvor han så fossile muslinger beskrevet av von Fichtel. Så gikk han over Gzaszwaros til Carlsburg (Alba Iulia, R). Ved festningen ved landsbyen Simba fantes lag av steinkull, og i mineralkabinettet til grev Ignaz von Bathyani i Carlsburg fikk han se bein av elefant gravd opp i Siebenbürgen.

Zalathna og grunnstoffet tellur

Fra Carlsburg vandret Esmark til bergverkssenteret Zalathna (Zlatna, R) ved elven Ampoi, kjent av romerne som Ampellum, med rike gull- og sølvårer. Tidlig på 1600-tallet inviterte den transilvanske herskeren Gabriel Bethlen tyske og slovakiske bergverksfolk til byen, som ved Esmarks besøk huset både et Berghauptmannschaft og et Oberbergamt. I Zalathna slo han seg ned en stund, gjorde ekskursjoner i omegnen, og ble venn med sjefinspektøren for Ungarns bergverk, Kaiserlich-Königlich Gubernialrath Franz-Joseph Müller Freiherr Edler von Reichenstein, som hadde en praktfull samling mineraler og bergarter. Reichenstein hadde først studert filosofi i Wien, deretter mineralogi og bergverk i Schemnitz, og blitt gruveoffiser i Tyrol i 1775.23 I ettertid huskes han best for oppdagelsen av grunnstoffet tellur; og det er mulig at Esmark hadde en liten aksje i oppdagelsen.

I januar 1798 annonserte nemlig farmasøyten og kjemikeren Martin Heinrich Klaproth i Königlichen Akademie der Wissenschaften i Berlin oppdagelsen og bekreftelsen av et nytt metall han gav navnet Tellurium etter det gamle latinske navnet på jordkloden, tellus, på grunnlag av kjemisk analyse av ertsprøver mottatt fra mineralog-venner, spesielt von Reichenstein.24 Tidlig i 1780-årene hadde Reichenstein og Antal Ruprecht, professor ved bergakademiet i Schemnitz, analysert en gåtefull gullerts fra gruven Mariahilf (Maria Hülfe) i fjellet Fazebay (Fáczebánya) (Fata Baii, R) nær Zalathna. Reichenstein mente han hadde funnet et ukjent halvmetall, men overlot til den svenske kjemiker Torbern Bergman å avgjøre saken, men Bergman døde uten å ha fullført analysen. Så, i 1796 dukker Esmark opp i Zalathna, blir kjent med von Reichenstein, drar på ekskursjon til gullgruven Maria Hülfe og tar opp spørsmålet om den gåtefulle malmen.25 I den dype Sigismundi-gruven fant han en gullerts og analyserte den med blåserøret; den inneholdt i alle fall arsenikk, braunstein og spiessglas (antimon). Esmark diskuterte dette med von Reichenstein, og kan slik ha inspirert ham til å sende prøver til Klaproth for analyse.26 Med hensyn til prioritet var tellurens oppdagelse kompleks nok – von Born, Ruprecht, Reichenstein, Bergman og også den ungarske kjemikeren Paul Kitaibel hadde alle vært på sporet, og det hadde også gruvearbeiderne som kalte det Weissgolderz; Klaproth gav von Reichenstein laurbærene ved å si at han bekreftet Reichensteins antagelse om et nytt metall, og denne dommen har blitt akseptert av ettertiden.

Esmark skulle snart møte tellur i ny forkledning. Etter en kort visitt til Dombrawa, hvor rød sinober forekom i tynne lag i en finkornet sandstein, og hvor en gruvegang var så trang at han måtte krype inn som i et revehi, gikk han fra Zalathna til Offenbanya (Baia de Aries, R). I dalen Wallye Wintze merket han seg løsblokker av granittporfyr. Gullet i Offenbanyagruvene lå i ganger i en syenittporfyr langs en kornet kalkstein. Noe av gullertsen lignet arabiske bokstaver og ble kalt Schriftertz (Aureum graphicum). Esmark beskriver dens ytre i detalj, og gjorde også en foreløpig blåserørsanalyse. En analyse av Klaproth påviste 60 prosent tellur, 30 prosent gull og 10 prosent sølv, og mineralet er i dag kjent som sylvanitt. Esmark besøkte gullgruvene Stephani og Josephi, og benyttet anledningen i sin reiseberetning til å påpeke at von Fichtel skadet vitenskapen ved sin aggressive skrivemåte.27 Dessverre hadde han truffet mange fornuftige personer som trodde på von Fichtels absurde påstander om bergarter.

Fra Offenbanya fortsatte Esmark via Abrudbanya (Abrud, R) til gullgruvene i Weröspatack (Rosia Montana, R), i drift siden Romerrikets dager. Her korrigerte han flere av von Reichensteins bergartsbestemmelser.28 Ved gruvene i Kirnick, Kirnizell og Igreneto måtte berget finknuses da det inneholdt en stor mengde svovelkis som skjulte gullet. I Siebenbürgen fantes omtrent 1200 pukkverk; i Weröspatackerdalen 800 alene. De var dårlig konstruert, uten mekanisk dyktighet, syntes Esmark. En Wallachier var fornøyd med å tjene ⅓ gulden om dagen; han slet i gruven, barna fraktet steinen av gårde i to kurver på en hest, og kona sorterte steinen ved pukkverket.

Esmark gikk nå tilbake til Zalathna, og herfra til Boitza (Baita, R), hvor det ble drevet på seks større ganger i sandstein. Gruvene var nå stort sett uttømt, med lite håp for fremtiden. Han gikk videre til Trestyan (Trestia, R) og inspiserte noen forlatte gullgruver før han fortsatte til landsbyen Certes (Certej, R). Han dro over til Nagyag (Sacarâmb, R) på den andre siden av fjellet. Gruvene her var de beste i hele Siebenbürgen; ertsen var rik på gull, bly og arsen. En ordnet administrasjon utviklet gruvene langsiktig med stollbygging og ikke bare rask profitt. Esmark vandret over Cetrasfjellenes rygg tilbake til Zalathna.

En ny ekskursjon gikk til administrasjonssentret Hermannstadt (Sibiu, R) via Carlsburg, Ohlapian (Pianu de Sus, R) og Mühlenbach (Sebes, R). Rundt Ohlapian var terrenget dekket med løsmasser, en gul sand med blokker av granitt, gneis og glimmerskifer. Gullet som ble vasket ut av grusen, var det reneste i Siebenbürgen. Sammen med gullet forekom et gråsvart mineral som Reichenstein pekte ut for Esmark, som presenterte en to-siders werneriansk analyse av mineralets ytre kjennetegn, og mente det var nytt. Ved Esmarks retur til Freiberg sa imidlertid Werner at han allerede hadde kalt dette mineralet nigrin (fra latin ‘nigrum’ – ‘svart’).29 Esmark mistenkte at det kunne inneholde det nylig oppdagede grunnstoffet titan, og dette ble bekreftet ved en analyse utført av den unge Wilhelm August Lampadius, professor i kjemi og smeltehyttelære ved Freiberg-akademiet. Lampadius publiserte sin analyse med deler av Esmarks beskrivelse og analyse med blåserøret.30 Nigrin har imidlertid ikke blitt opprettholdt som et selvstendig mineral, og anses i dag vanligvis som en jernholdig varietet av titanmineralet rutil.31

I Hermannstadt fikk Esmark se mineralsamlingen til baron Samuel von Bruchenthal, med en omfattende suite av siebenbürgengull med sjeldne krystallformer. Kabinettett til Joseph Raditschnig von Lerchenfels var også verdt et besøk, og her så han en stuff som lignet labradoren han hadde funnet ved Larvik. Med Lerchenfels gjorde Esmark på nyåret 1796 en utflukt til Zott og Sebes, på grensen mellom Siebenbürgen og Wallachia, til landsbyen Heltau (Cisnadie, R). Fjellene var ennå dekket av snø.

Fra Hermannstadt dro han tilbake til Zalathna, og herfra over Carlsburg til saltverkene ved Thorda (Turda, R), drevet på tykke horisontale fløtser av gråhvitt steinsalt.32 I saltet forekom fragmenter av brent tre. Fra Thorda vandret han til Klausenburg (Cluj-Napoca, R), hovedstaden i fyrstedømmet Transilvania. På veien ble han fascinert av noen kuleformede sandsteiner opptil seks fot i diameter og syntes de var gåtefulle. I Klausenburg så han flere samlinger, før han fortsatte til Dees (Dej, R) og saltverket Deesackna. Han ble fortalt at saltlagene i Siebenbürgen fortsatte under Karpatene og kom til overflaten igjen i Polen, men tvilte sterkt på dette.

I Klausenburg traff han et par andre Werner-elever, de keiserlige russiske gruveoffiserer Peter Meder og Andrey Derjabin, og hadde fornøyelsen av deres selskap et stykke videre.33 I snø og regn fortsatte de sammen til Kapnick (Cavnic, R), i dag en populær vintersportdestinasjon. Dårlig vær hindret dem i å bestige høye fjell i nærheten. I Kapnick undersøkte de flere ganger: Fürstenstollner, Ungarstollner, Theresia, Josephi, Erzbacher, Francisci, Vorcuter og Wencesla. Esmark detaljerte de lokale mineraler, og korrigerte med blåserøret noen av von Fichtels bestemmelser. Fra Kapnick gikk de til Felsöbanya (Baia Sprie, R), inspiserte Borkuter Erbstolln, Sickeröerbanyaner Gang, og Esmark beskriver stedets berømte tungspat. De fortsatte vestover til Nagybánya (Baia Mare, R), hvor det lå noen mindre gruver.

Så langt hadde Esmark fulgt von Borns reiserute anno 1770. Det var imidlertid i Felsöbanya von Born nesten omkom da han ville observere en ny fyrsettingsprosess og nesten ble kvalt av røyken nede i gruven. Da han våknet etter ha vært bevisstløs i 15 timer, avbrøt han reisen. Born hadde planlagt å dra videre inn i de nordlige deler av Ungarn. Esmark fortsatte nå i den retningen.

Tokaj – og en neptunisk opprinnelse for pimpstein?

Sammen med russerne dro han nordvest over sletten til den vakre ungarske byen Tokay, som ligger omgitt av åser hvor løsmasser med fossile snegleskall danner et rikt jordsmonn kjent for sin gylne vin. I elveraviner kom berggrunnen til syne, en gråsvart porfyr Esmark beskriver i detalj. De fortsatte østover mot Telkobanyer Gebirge (Zempléni-hegyseg, U). Mellom Tokay og Kerestur (Bodrogkeresztúr, U) observerte de ved vertshuset Der goldene Hirsch et glassaktig, rødt mineral i tilknytning til porfyren, som han testet med blåserøret. Det smeltede mineralet skiftet farge, og da det ikke syntes å ha påvirket den omkringliggende bergarten, avviste Esmark at det dreide seg om et vulkansk mineral. Rett etter vertshuset Lebuj så han en annen interessant bergart, gråsvart, en rødfarget varietet, med båndmønster. Overflaten var matt, men i brudd fremkom en oljet perleglans; den inneholdt korn av obsidian omgitt av konsentriske lag.34 Nærmere Kerestur så han en lignende bergart som dannet hele åser, og inneholdt krystaller i små hulrom.

Fra Kerestur gikk de inn mellom åsene i retning Erdöbenye. Én time fra Kerestur passerte de et gråhvitt løst lag med små fragmenter av obsidian, og over den lå lag av en pimpsteinlik perlestein. «Her må jeg tilstå jeg kom i stor forlegenhet, da jeg var usikker på om jeg skulle tilskrive dette mineralet som hadde alle pimpsteinens riktige karakteristika til en neptunisk, eller (slik det syntes mest sannsynlig for meg) vulkansk opprinnelse.»35 Ved nærmere undersøkelse konkluderte han likevel med neptunisk opprinnelse da han ikke kunne se noen andre vulkanske mineraler, og obsidianen i nærheten ville vel ingen oryktognost eller geognost anse for et vulkansk mineral, spurte han retorisk. (Selv om altså obsidian i dag regnes blant de mest opplagt vulkanske bergarter og ofte kalles vulkansk glass.) I pimpsteinen fant han krystaller av feldspat, og i blåserøret reagerte den likt med perlesteinen fra Kerestur.

Ved Erdöbenye var åsene dekket av jord og vinranker. Esmark undersøkte åsene sammen med sine russiske reisefeller, og i flere tilfeller fant de ikke mineraler rapportert av von Fichtel. De gikk så tilbake til Kerestur og vestover til Tállya (U) hvor de besteg toppen Schator (Czonkay, U). Fra ryggen på toppen var det fin utsikt ned mot landsbyen Szanto. Et sted fant Esmark fine basaltsøyler. Ved foten av Schator, mellom Tállya og Szanto (Abauj-szanto, U), oppdaget han opaler, og i nærheten fossile avtrykk av blader. Høyere opp var det perlestein og obsidian, og mot toppen porfyr, noen steder med druser med zeolitt-mineraler. Han var ute av stand til å bekrefte flere av von Fichtels bergartstyper fra Schator, og folk i Tállya og Cashau fortalte ham at Fichtel aldri hadde vært på Schator, eller for den saks skyld en rekke andre fjell han påsto å kjenne.

Fra Tállya vandret de over til Arka (U) og Foin (U) for å se vedopaler – forsteinete trestammer. Men de lokale bøndene solgte selv disse prydsteinene, og nektet å vise dem funnstedene. De fortsatte til Telkobanya (Telkibánya, U), hvor perlesteinstyper lå i alternerende lag. Fichtel mente perlestein var vulkanske produkter, men Esmark mente de alle var av neptunisk opphav. «Jeg fant overalt, hvor Fichtel bare fant aske og slagger, ikke det minste spor av selv det minste produkt av ild – unntatt mellom Tokaj og Tállya, hvor man på venstre side ser en teglsteinsovn, og hvor man finner slagg.»36 Fra den franske geologen Déodat de Dolomieus reiseberetning fra Ponzaøyene og De lipariske øyer og fra den italienske naturforsker Lazzaro Spallanzanis reiser på Sicilia, var det klart at formasjonene også forekom der, som også ved Vesuv og andre steder. «Jeg er overbevist om at ikke bare de ungarske pimpsteiner, men også mesteparten av den kommersielle pimpsteinen, som kommer fra De lipariske øyer, og kanskje alle sanne pimpsteiner har en neptunisk opprinnelse.»37 Esmark kunne lett forestille seg at denne påstanden, som ingen før hadde våget å fremsette offentlig, ville bli imøtegått av vulkanister som ville peke på pimpstein kastet ut av Etna og andre vulkaner. Men Esmark ville ikke akseptere dette som gyldig bevis, for da måtte man også anse urbergarter som granitt å ha vulkansk opprinnelse. Hans argument hvilte her på Werners (feilaktige) oppfatning at granitten var av neptunisk opprinnelse. Dessuten viste Esmarks undersøkelser av pimpsteinens geognostiske forhold at den lå mellom lagdelte bergarter, som en bergart selv. Lagene gikk tvers over daler og åser, og var like tykke på topper som i dalbunner. Hadde det vært et glovarmt flytende legeme, ville det flytt i henhold til tyngdeloven og akkumulert i terrengets lavere punkter. At lagene var deponert fra et flytende medium og ikke fra partikler kastet opp i luften fra en vulkan, fremgikk av lagenes jevnhet. Det faktum at vulkaner, fumaroler, og varme kilder ofte ble observert i nærheten av pimpstein, kunne forklares ved eksistensen av brennbart materiale som for eksempel lag av kull og svovel sammen med pimpstein under bakken, mente Esmark. Det var dessuten slik at pimpstein sprakk opp når det ble varmet opp, og til slutt smeltet den med reduksjon av både volum og vekt.38 Årsaken til oppsprekkingen og tapet av vekt og volum måtte tilskrives fordampning av vann og innesluttet gass. Hvordan kunne da noen tenke at pimpstein hadde sitt opphav som flytende ild, uten å miste volum og flyktig innhold? Man fant også feltspatkrystaller i pimpstein. Hvordan kunne dette mineralet som smelter så lett, ha overlevd i en smeltemasse? Alt i alt mente Esmark at disse fakta tilstrekkelig beviste at pimpstein var av neptunisk opphav. Hvis andre, som hadde mulighet til å studere vulkaner, skulle overbevise ham om det motsatte, ville han med glede oppgi sin mening, skriver han.

I Schmöllnitz (Smolnicky, S) ble det drevet på ertslag snarere enn ganger, selv om de lokale snakket om årer, noe som for Esmark indikerte liten geognostisk kunnskap. Han fikk se bergråd Drewniacks samling, og prøvde blåserøret på en koboltprøve, som avslørte arsen. I Smöllnitz skiltes han fra de russiske bergoffiserene. Et par timer nedenfor lå Einsiedel, med kobbergruver på kvartsleier i Stärkenberge. Esmark noterer leienes strøk og fall, før han gikk videre til Göllnitz (Gelnice, S), hvor nærmere 200 gruver var i drift. I den profitable Wasischen Grube noterer han strøk, fall og dislokasjoner, og de forskjellige ertsmineralene. Herfra gikk han rundt åsen til Slowincka (Slovinky, S), hvor han besøkte Ladislai Erbstolln og Rosalier Gang.

Fra gruver ved Poratsch (Pochradie, S) gikk Esmark over røde og grå skifre og kalkstein til Iglo/Neudorf (Spišská Nová Ves, S). I den nærliggende gruven Rolle fant han hva han antok var et nytt mineral, og beskriver det i detalj med ytre kjennetegn, kjemiske reaksjoner og blåserørsanalyse. Han foreslo navnet iglit, avledet av stedet Iglo, men i dag er mineralet kjent som aragonitt, fordi det allerede var beskrevet i 1767, fra en spansk lokalitet i Aragon.39 Fra Iglo gjorde Esmark en tur til Topschau (Dobšiná, S), og passerte Palzmannischen jernsmelter. På en ås kalt Kugeln ble kobolt utvunnet fra et kvartslag. Fra Topschau gikk han til kvikksølvgruvene i Niederslana. Ertsen her var dyprød, med sinober, fahlertz rik på sølv, noe rent kvikksølv og naturlig amalgam, dessuten kobber og svovelkis. Tilbake i Iglo fikk han se samlingene til Palzmann og Gerhard, og et stykke utenfor byen samlingen ved kobberverket Schürer. Fra Kesemarck (Kezmarock, S) planla han å bestige Tatry-fjellene på grensen mot Polen, men veiviseren som kunne følge ham var opptatt, og Esmark fortsatte isteden over et pass til Altendorf (Spišská Stará Ves, S), den siste byen før grensen til Polen. Her ender hans publiserte reisebeskrivelse.

I de neste ukene besøkte han flere bergverk i Polen og Schlesien, blant dem saltverkene i Wielicka (Wieliczka, P) og Bocsina (Bochnia, P) i Galicia ved Kraków, drevet kontinuerlig fra 1400-tallet, og blant de første kulturminner plassert på UNESCOs verdensarvliste i 1978. Esmark fikk her se samlingen til Oberamtmann baron von Vernier.40

Et større arbeid

I over to år hadde Esmark vandret i de ungarske berg, for det meste til fots på veier og stier. Han var tilbake i Freiberg i slutten av september 1796, og avla rapport til Werner og Rentekammeret.41 Han var blakk, og samlingene hans var ennå ikke ankommet Wien. En rapport om gruvene i Banat, sendt til den danske legasjon i Wien, som hadde lovet å få den videre til København, var også forsvunnet. Esmark antok at på grunn av tyrkisk opprør i Ungarn, var hans brev blitt åpnet, og når postfunksjonærene ikke kunne lese dansk, ble brevene tatt ut for nøyere undersøkelse. Han innrømmet å ikke ha sett så mye på gruver og industri, men han hadde økt sin geognostiske kunnskap ved å studere fjellenes ytre og indre. Han hadde funnet feil i nesten alt skrevet av Born og Ferber fordi de så med andre øyne. I Schlesien fant han behandlingen av ertsen og smeltingen fordelaktig, og ville rapportere mer om dette så snart han fikk sine papirer i orden. Han tenkte nå å studere amalgamasjon i Freiberg noen uker, og så returnere til Danmark via gruveområdene i Harzfjellene. Han trengte penger.

Den 26. oktober 1796 bevilget derfor Kongen rikelig med midler for studier i Harz og reisen hjem, som vanlig debitert Sølvverket.42 Men så var det jo liten grunn til å haste hjem? I mars 1797 sendte Esmark en tegning av utbedringer ved pukkverkene i Freiberg, og i september en 29-siders Efterretning om Amalgamations-Bruket ved den Halsbrückner Smeltehÿtte ved Freyberg i Sachsen.43 Hovedgrunnen til den utsatte hjemreisen var imidlertid Werners sterke oppfordring til sin elev om å publisere observasjonene fra den store reisen. Den 22. april 1797 fullførte derfor Esmark i Freiberg første del av sin reiseberetning «Kurze Beschreibung einer mineralogischen Reise durch Ungarn, Siebenbürgen und das Bannat», publisert i to deler i Neues Bergmännisches Journal i 1797 og 1799.44 Tidsskriftet var en fortsettelse av Bergmännisches Journal, grunnlagt i 1788 med støtte av Bergakademiet i Freiberg, og redigert av Werner-elevene Alexander Wilhelm Köhler og Carl August Siegfried Hoffmann. Esmarks beretning fyller 192 sider. Redaktør Hoffmann bidro selv med et 14 siders supplement, hvor Esmark beskrives som «en av vår Werners mest fremragende elever», hans kombinasjon av omfattende kjemisk og mineralogisk kunnskap samt skarpe overblikk og korrekte vurdering av geognostiske forhold var sjelden og gjorde ham spesielt velegnet som mineralogisk geograf.45 Observasjonene var nye, bemerkelsesverdige og presise. Kun på noen få punkter var ikke Esmark helt oppdatert på Werners nåværende synspunkter om bergartenes datering, skriver Hoffmann, og for å hindre misforståelser la han altså til noen supplerende noter.

Omfattende utdrag av Esmarks observasjoner ble publisert av hans Wien-bekjentskap abbed Estner i boken Versuch einer Mineralogie für Anfänger und Liebhaber i 1797.46 Esmarks egne artikler i Neues Bergmännisches Journal kom også samlet ut som bok i Freiberg i 1798. Sammenlignet med Ignaz von Borns sjarmerende og livlige Briefe über Mineralogische Gegenstände, auf seiner Reise durch das Temeswarer Bannat, Siebenbürgen, Ober- und Nieder-Hungarn fra 1774, er Esmarks fremstilling tørr lesning. Han mangler både von Borns estetiske verdsetting av landskap og folkeliv, og tekniske detaljer om gruvedriften. At den nye wernerske geognosi nå var anvendt på disse provinser, sikret imidlertid Esmarks arbeid omtale i en rekke tidsskrifter. Et 17-siders sammendrag utkom på dansk i 1798 i tidsskriftet Skandinavisk Museum, hvor Esmark som elev av de berømte mineraloger Brünnich og Werner ble rost for viktige nye oppdagelser i oryktognosi og geognosi, og sine korrigeringer av von Born, Fichtel og Ferber, som hadde feilet på grunn av «Uvidenhed, Uagtsomhed eller Partiskhed».47 I april 1799 kom et rosende sammendrag i Göttingische Anzeigen von gelehreten Sachen.48 Allgemeine Litteratur-Zeitung i Jena gav et sammendrag med vekt på forskjellen mellom Esmarks og Fichtels oppfatninger.49

Den danske mineralogistudenten Ingversen brakte Esmarks bok til Paris, hvor den fikk et 25-siders sammendrag i Journal des mines i måneden Thermidor (19. juli–20. august) i år VI, altså 1798. I revolusjonens Frankrike var den religiøst baserte kalenderen forkastet, og tidsregningen startet på nytt 22. september 1792, da republikken ble født. Journal, snart omdøpt til Annales des Mines, var en werneriansk festning. Det franske sammendraget er signert ‘Ch. C.’, Charles Etienne Coquebert de Montbret, tidsskriftets redaktør, som kunne tysk etter å ha vært diplomat i flere Hansa-byer. Han vektla at Esmarks arbeid bare kunne forstås i sammenheng med Werners teori om ganger. Esmarks beskrivelser ble stort sett presentert uten kommentar, men mot hans neptuniske tolkning av Tokaj-bergartene hadde selv redaktøren reservasjoner: «en eksessiv fordom for det neptuniske system bryter gjennom på hver side av boken; og i denne henseende er det rådelig å lese den med en viss mistro. Fichtel synes for meg å tilskrive alt til ildens virkning; vår reisende faller i den motsatte eksess; den ene ser ingenting annet enn lava; den andre anerkjenner intet annet enn porfyrer og trapp.»50

Med Ingversen hadde Esmark sendt en stuff av Tokaj perlestein som gave til Cabinet des Mines. Dens spesifikke vekt ble målt av Frankrikes ledende mineralog, René-Just Haüy, og resultatet ble inkludert i en fotnote til presentasjonen i Journal des Mines.51 Med en annen danske på vei til Paris, Niels Hofman Bang, sendte Esmark hilsener og ungarske mineralprøver direkte til Haüy, som forsikret Esmark at stuffene nå inntok en prominent plass i hans samling.52 Da Haüy ikke leste tysk, hadde han fått oversatt lengre passasjer av Esmarks reiseberetning. I sin Traite du Mineralogie ville han sitere de celebre lærde han skyldte noe. Kjemikeren Louis Nicolas Vaquelin ville publisere en kjemisk analyse, og Esmark ble bedt om å sende tilstrekkelig materiale. De ville også analysere det såkalte arsenikkholdige sølvet. Haüy hadde det ikke i sin samling, og hadde aldri sett det, men antok det ikke var noe annet enn antimon. Han ba Esmark om prøver av flere andre mineraler. Samlingen Esmark hadde tilbudt Conseil de mines, ville bli mottatt med takknemlighet. Haüy sendte til gjengjeld en samling franske mineraler i en eske sammen med brevet, og i 1801 sendte han til Esmark fjerde bind av sin Traite.53

En annen som leste Esmarks reise med interesse, var kjemikeren Martin Klaproth. I en artikkel hvor han analyserte kjemien til perlestein fra Tokaj, muligens prøver fra Esmark, avviste han von Fichtels vulkanisme og fremhevet Esmarks arbeid.54 Overbevist var også Alexander von Humboldt, som i sine feltnotater fra Mexico i 1804 flere ganger refererer til Esmarks synspunkter. Men da von Humboldt nær femti år senere reviderte dagboken, skriver han i margen: «Gamle neptunistiske galskaper!»55

Artiklene og boken gav Esmark internasjonal berømmelse, og 21. august 1798 ble han etter forslag av apoteker Nicolai Tychsen på Kongsberg innvalgt som korresponderende medlem av Jenaische Mineralogische Societät, nylig etablert av professor Johann Georg Lenz, et selskap som helt fra grunnleggelsen hadde en sterk ungarsk representasjon, inkludert dets unge president, grev Dominik Teleki von Szék fra Siebenbürgen.56 Den gode utenlandske mottakelsen av Esmarks arbeid ble rapportert i Kjøbenhavnske lærde Efterretninger, og 7. februar 1800 ble han innvalgt i fysikk-klassen i det kongelige danske Videnskabs-Selskabet.57

En britisk geolog mente Esmark hadde gjort mer for Werner enn Werner selv.58 Det ble en noe tvetydig kompliment etter hvert som geologifagets utvikling mer og mer gav von Fichtel og ikke Esmark rett. Både pimpstein, obsidian og perlestein anses i dag som utvilsomt vulkanske produkter.59 I de neste årene måtte likevel alle som beskjeftiget seg med Ungarns geologi, diskutere Esmarks observasjoner og synspunkter, og i 1818 la den franske geologen François-Sulpice Beudant ut på en reise ene og alene for å avgjøre om Esmark eller von Fichtel hadde rett. I sin firebinds Voyage minéralogique et géologique, en Hongrie, pendant l’année 1818 utgitt i 1822, diskuterer han igjen og igjen Esmarks synspunkter, denne «estimé mineralogiste», den eneste som ved siden av Fichtel og von Born hadde brakt kunnskapen om dette området fremover.60 Beudant fant imidlertid at Esmarks beskrivelser var klare bevis for ildens virkninger, og landet på en vulkansk konklusjon.

Esmark hadde bare publisert sine iakttagelser fra reisens første del, og tenkte nok også å skrive ut sine observasjoner fra Polen og Harz. Men det skjedde aldri, for allerede idet boken gikk i trykken, var han godt etablert i ny stilling på Kongsberg. Men før han tiltrådte den, ble han sendt ut på et spesialoppdrag av myndighetene.

Bornholms kull

Øya Bornholm er i dag et yndet sommerferiested, der den ligger i Østersjøen mellom Sverige og Polen. Kull ble tidlig oppdaget her, og på 1700-tallet ble det gjort flere forsøk på utvinning både av staten og private. Det var den eneste kjente kullforekomsten i Danmark-Norge, og etter hvert som den industrielle revolusjon fikk opp dampen og kriger samtidig skapte uforutsigbarhet i internasjonal handel og transport, økte interessen for selvforsyning. I 1797 ba derfor grev Ernst Heinrich Schimmelmann i General-Land-Oeconomie- og Commerce-Collegium den britiske konsul i København om hjelp til å rekruttere en kompetent kullgruveingeniør for å evaluere mulighetene på Bornholm.61 Storbritannias kullgruver var allerede big business. Kontrakt ble inngått med skotten Peter Smith og to gruvearbeidere, som fra september 1797 boret iherdig på Bornholm, ved hjelp av lokalt innleide arbeidere. Forsinkelser førte til krangel og økte utgifter, og i mars 1798 hadde skottene allerede arbeidet dobbelt så lenge som opprinnelig avtalt; de ivret etter å vende hjem.

Den 28. mars 1798 gjorde Secretariatet for Production og Fiskerier i General-Land-Oeconomie- og Commerce-Collegium en forestilling til Jens Esmark, bekreftet med kongelig resolusjon et par dager etter. Sammen med Rentekammerdeputerte Christen Henriksen Pram skulle han «ufortøvet afgaae til Bornholm», og der gjøre de nødvendige «oeconomiske erfaringer» om kullene, samt presentere et detaljert forslag om anlegg og utgifter nødvendige for fullskala gruvedrift.62

De dro fra København 9. april med kurs for Bornholm.63 Reisefølget Pram var født på Lesja, men oppvokst i Danmark, hvor hans far sognepresten fikk kall på Sjælland. Som student i København deltok Pram med begeistring i Norske Selskab, hvor de med poesi, nostalgi og noe godt i glassene næret norsk overmot. I 1796 utga han en pamflett om behovet for et norsk universitet. Som redaktør av det litterære, økonomiske og politiske tidsskriftet Minerva (1785–93) vakte hans i overkant entusiastiske rapporter om den franske revolusjon mishag hos diplomater i København og blant hans overordnede i Rentekammeret. Han fikk valget mellom å få sparken eller nedlegge tidsskriftet, og valgte det siste. Hans dikt og skuespill ble uansett snart overstrålt av yngre, romantiske poeter. Mer og mer upopulær i København skulle brushodet Pram ende sin dager som tollinspektør i den danske koloni St. Thomas i Karibia.64

Men omkring 1800 brant Pram for Bornholm-kullene. Stormfullt vær gjorde at han og Esmark la veien om Sverige isteden for å seile direkte.65 I Helsingborg traff de berghauptmann Johan Magnus Polheimer, som fulgte dem til Höganäs i Skåne, hvor en kullgruve var åpnet. På veien så de kullfløtser (lag) langs stranden ved Øresund, men de fleste var for tynne til kommersiell utnyttelse. På Höganäs hadde et Göteborg-firma begynt drift på et 13 tommer tykt kullag, og boring var i gang for å bestemme dets utstrekning i dypet. Esmark og Pram ble orientert om boringens økonomiske rammer, og neste dag fulgte Polheimer dem til Giörargs Mölla, hvor de var i ferd med å bore etter kull i dypet. De fikk se Polheimers journal, med prøver fra hvert borehull. Boringen hadde pågått i åtte måneder, med seks mann i arbeid med boret. En liten trehytte var bygget over borehullet. Kull var ennå ikke funnet, kun en åre med mineralvann.

Den 12. april kom Esmark og Pram til Lund, og tilbrakte dagen med professorene på universitetet. Dagen etter dro de ned til Simrishamn, hvor de måtte vente et par dager før noen kunne ro dem over til Bornholm. Den 16. gikk de i land litt nord for byen Hasle, hvor byfogd Gad forsikret dem at han ikke hadde brukt annet enn bornholmkull til fyring i mange år, og viste dem stykker funnet mellom Hasle og Rønne.

Utpå kvelden red de sørover til byen Rønne, hvor de oppsøkte oberst von Ammon som lovet all hjelp. De inspiserte først en gruve hvor de tok ut kull til brennevinsdestillerier og ølbryggerier, deretter en gruve ved Claus Torkilds Mølle. Her fantes flere lag kull med en samlet tykkelse på 10 ½ fot, og undersøkelser i 1773–76 hadde pekt ut flere lag i nærheten. Esmark målte fallvinkelen på lagene. Han mente svært mye kunne forventes bare på denne lokaliteten. Vann kunne pumpes vekk til en nærliggende elv. Bergarten virket sterk nok til å bære gruveganger uten at det ble nødvendig å støtte taket med tømmer. Noen havn fantes ikke i nærheten, men det var kort ned til havet, og sannsynligvis billig å utvide elven slik at man kunne laste direkte på kullprammer.

Den 18. april undersøkte de sør for Rønne, ned mot havet, hvor de snakket med en eldre kullarbeider som hadde arbeidet for flere interessenter. Nær pynten Arnager lå det flere lag med kull, noen ute i sjøen, hvor folk hadde hentet kull til privat bruk. Esmark og Pram klarte imidlertid ikke å lokalisere et tidligere borehull. Neste dag var de igjen ved Claus Torkilds Mølle, og fulgte stranden hvor fløtsene kom ut i dagen. De ble fortalt at flere gode kullag nå lå skjult av sanden. Den 20. målte Esmark inn fløtsene ved Torkilds Mølle. Amtmand Heiberg kom til Rønne for å tilby sin hjelp, og dagen etter ble de med til hans hus i Nexø på østsiden av øya. Ved Nexø inspiserte Esmark 22. april Det kongelige Frederiks Stenbrud, etablert i 1754.

Den 23. red de sammen med byfogd Jespersen i Nexø til sørkysten, der elven Grodby Aa rant i havet. Herfra var det rapportert kullfunn, inkludert et tykt lag som skulle komme til syne i elvebunnen i tørre perioder når det var lite vann. På et sted kalt Boderne lette nå Esmark etter dette laget, og han begynte snart å bore. Pram dro tilbake til Rønne for å sammenligne egenskapene til bornholmkullene med britiske kull. Bornholmkullene brant mye lenger enn de britiske, med lavere flamme og brakte vann raskere til kokepunktet. Men de tok lengre tid å antenne. 27. april dro Pram ned igjen til Esmark ved Boderne.

Jeg fandt ham borende i nogle og fÿrretÿve Fods Dybde, uden at have endnu fundet uden de strax i Begÿndelsen forekomne spor af Kul. Boringen blev fortsat, og tilsaaes af Landmaaler Esmarck /: som fulgte os af egen Videbegiærlighed paa denne Reise, og med Tilsÿn, Eftersporing og allehaande Hiælp gik os venskabeligen med ÿderste Beredvillighed og Forbindtlighed til haande, og overhovedet bidrog dermed meget til Ærendets Udførelse, som blant andet med at nivellere Jordsmonnet fra Torkilds Mølle ned til Sjøen o.m. :/ medens Assessoren og jeg foretoge en Excursion fra Boderne, op giennem Limengade, og længer op forbi Wasagaarden.

Lillebror Lauritz Esmarch hadde altså sluttet seg til jakten. Pram og Jens inspiserte et marmorbrudd i nærheten hvor byggematerialet var tatt ut til Hammarsøens kommunalhus, og også brukt i bordplater hos oberstløytnant Sesor i Rønne. De fant restene av et borehull drevet av den prøyssiske bergassessor Küster i 1792 ned til 200 fot. Esmark mente kull kunne nås dypere ved Boderne, og boringen her fortsatte.66

Mellom 28. april og 1. mai lette Pram etter kull omkring Rønne, og merket seg to teglverk fyrt med kull fra Torkilds Mølle. Brødrene Esmark var tilbake i Rønne 1. mai, og dagen etter red de alle nordover. Lauritz målte inn høyden på gruveåpningen ved Torkilds Mølle ved nivellering. De inspiserte kullag av god kvalitet ved elven Baggeaaen. Arbeiderne ble satt til å bore på lagene ved Claus Torkilds Mølle, nordøst for den eksisterende gruven, hvor Esmark var sikker på at lagene kunne spores i dypet.

Om kvelden 2. mai dro de til Hasle, og dagen etter til Hammerhus. Nord for Hasle forsvant sjansen for kull da de kom inn i et granittområde. Tilbake ved Torkilds Mølle 4. mai fant de boringen stanset på grunn av sand i borehullet. Esmarks tid begynte å bli knapp; et skip lå klart til å seile til København. 5. mai forlot de Rønne og ankom København neste dag, med tolv tønner bornholmkull til videre eksperimenter.

Esmark skulle rapportere de geognostiske observasjoner, og Pram skrive en mer generell rapport. Om Esmark leverte en separat rapport, er usikkert, men Prams rapport er et ordrikt dokument datert 30. mai 1798.67 Her fastslår han at det på Bornholm er kullag som kan utnyttes. Men kullene er ikke spesielt gode, de kan brukes til destillerier og bryggerier. I noen få år er det ennå mulig å drive med småskala metoder, men ordentlig gruvedrift er nødvendig. Kullet burde betales med fastsatte priser per tønne ved gruven, og penger til bygninger må bevilges. Et boringsprogram bør etableres, og på grunnlag av samtaler med Esmark presenterer Pram et detaljert budsjettforslag. Ti arbeidere bør settes i arbeid, med en profesjonell stiger for oppsyn. Landeiere må kjøpes ut, inkludert teglverkseiere som kan skape problemer. Totalinvesteringen blir anslått til formidable 7587 riksdaler pluss driftskostnader og transport, og kullgruvene bør utvikles på Hans Majestets kostnad.

Commerce-collegiet delte hans entusiasme, og 27. juni 1798 ble Esmark og Pram oppnevnt som medlemmer av en offisiell kommisjon som videre skulle undersøke og evaluere de bornholmske kulleier.68 Men mens Esmark snart forsvant ut av bildet da han dro til Norge, vendte Pram tilbake til Bornholm i midten av juli og startet nye boringer som Polheimer ble sendt ned for å veilede. I København utførte professorene Ludwig Manthey og Peter Abildgaard eksperimenter med kullprøvene.69 Året etter rekrutterte Polheimer erfarne gruvearbeidere fra Skåne. Utgiftene til boring og eksperimenter fortsatte å øke. Den 3. mai 1800 møttes kommisjonen til sitt siste møte, uten Esmark til stede, for å konkludere. Etableringen av en kullgruve i full drift ville bli så dyrt at de ikke ville anbefale dette for Hans Majestet. Resultatene så langt burde publiseres til opplysning for dem som ville risikere den nødvendige kapital.70 Kommisjonen ble oppløst i desember 1800.71 Men i 1818 vendte Lauritz Esmarch tilbake til Bornholm, nå sammen med Hans Christian Ørsted for enda en gang å utforske kullene, og siden har det flere ganger blitt drevet kullgruvedrift på øya.72