GRENSEN

EN REISE RUNDT RUSSLAND

gjennom Nord-Korea, Kina, Mongolia, Kasakhstan, Aserbajdsjan, Georgia, Ukraina, Hviterussland, Litauen, Polen, Latvia, Estland, Finland og Norge samt Nordøstpassasjen

© 2017 Kagge Forlag AS

1. opplag

BOKDESIGN | Terese Moe Leiner

FOTO | Shutterstock

Bildene i billedleggene er tatt av forfatteren

KART | Audun Skjervøy, Språksmia AS

SATS | Punktum Forlagstjenester

E-BOK | akzidenz as, Dag Brekke

ISBN 978-82-489-2105-9

Forfatteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond, Fritt Ord og Bergesenstiftelsen til arbeidet med denne boken.

Deler av manuskriptet ble skrevet i Det internasjonale litteraturhuset Passa Porta og Det flamske litteraturfondets forfatterleilighet i Brussel, samt på Bergmangårdarna på Fårö.

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Bemerkninger

Mange av stedsnavnene i boken er transkribert fra andre alfabeter. Jeg har stort sett forholdt meg til navnene og stavemåtene som er vanligst i norsk sammenheng. I Kasakhstan bruker jeg for eksempel de russiske navnene Semipalatinsk og Ust-Kamenogorsk fremfor de kasakhiske navnene Semej og Oskemen, siden de russiske er mest kjent hos oss. Likeledes skriver jeg Odessa, og ikke Odesa, som er den ukrainske betegnelsen, og Kiev fremfor den for nordmenn mer fremmedartede stavemåten Kyiv. Dette er utelukkende gjort for å bedre lesbarheten og har ingen politiske konnotasjoner.

Bakerst i boken finnes en kortfattet oversikt over Russlands historie.

Til mamma,

som ga meg vinger

HAVET

«Mennesket har en uimotståelig trang til å
undersøke alle deler av vår jord.»

FRIDTJOF NANSEN

Arktisk sommer

KAPP DEZJNJOV er det eurasiske kontinents østligste punkt. Herfra er det over 8500 kilometer til Moskva, mer enn 6500 kilometer til New York og under nitti kilometer til Cape Prince of Wales i Alaska, på den andre siden av Beringstredet.

Jeg klatret opp til det lille fyrtårnet på steinknausen. Det virket underlig ensomt der det sto, omgitt av bratte, grønne bakker og steile klipper. Jeg kikket utover det grå havet. Her, akkurat her, ender Asia, her ender det veldige Russland. På forsiden av fyrtårnet, vendt mot stredet, fant jeg bronseplaketten til minne om Semjon Dezjnjov. Kosakken og skatteinnkreveren Dezjnjov seilte gjennom Beringstredet i 1648, åtti år før den danske sjøoffiseren Vitus Bering gjentok bragden i 1728. Da hadde alle glemt Dezjnjov, og rapporten fra reisen hans samlet støv i et arkiv i Jakutsk, over fem tusen kilometer øst for Moskva. Imperiet var blitt så stort at tsaren ikke var på det rene med hvor yttergrensen gikk, og ingen hadde lenger oversikt over tidligere oppdagelsesreisendes oppdagelser.

Like nedenfor fyrtårnet lå en værbitt forsamling med grå, vindskjeve tømmerhus: den gamle sovjetiske grensestasjonen. På den andre siden av stredet hadde amerikanerne hatt sine installasjoner, og slik, i år etter år, hadde de sittet på hver sin side av det usynlige jernteppet og fulgt med på hverandre med kikkerter og radarer store som høyhus.

Noen steinkast fra fyrtårnet lå ruinene av en jupiklandsby. Jupikene er et urfolk nært beslektet med inuittene i Alaska og på Grønland, og det finnes bare rundt 1700 av dem i hele Russland. Noen titalls runde, delvis sammenraste grunnmurer lå spredt utover åssiden. Mellom husene var det stukket lange, spisse hvalben i marken til å henge de tradisjonelle båtene av hvalrosskinn på. Hadde det ikke vært for en og annen stekepanne og noen henslengte plastkanner, hadde det vært lett å tro at ruinene var mange hundre år gamle, men innbyggerne i landsbyen, som het Naukan, var blitt flyttet herfra av sovjetmyndighetene så sent som i 1958. Den offisielle begrunnelsen for flyttingen var at det var for komplisert å holde den isolerte, værutsatte landsbyen med forsyninger, men sannsynligvis spilte også beliggenheten på ytterste bredd mot Beringstredet, mindre enn nitti kilometer fra Alaskas vestkyst, en viss rolle i beslutningen.

Innbyggerne på Store Diomedesøya, som ligger midt i Beringstredet og er Russlands aller østligste punkt, ble evakuert allerede under annen verdenskrig, like før jernteppet senket seg mellom de to nabolandene. Inuittene som hadde bodd på øya, fikk aldri lov til å flytte tilbake. Mellom russiske Store Diomedes og Lille Diomedes, som tilhører USA, er det et sund på knappe fem kilometer, og midt i sundet går datolinjen. Om vinteren, når sundet er islagt, er det i teorien mulig, men selvsagt strengt forbudt, å gå til fots fra USA til Russland, fra gårsdagen og inn i morgendagen. En usynlig, men høyst reell grense midt i vannspeilet skiller disse to tvillingøyene som fra naturens side er så tett forbundet og så nær hverandre, men som i menneskenes univers tilhører to vidt forskjellige verdener, adskilt av den samme tynne kartstreken som skiller Øst fra Vest, system fra system, dato fra dato.

Russlands grense er ikke bare lang, den er verdens lengste: Til sammen er den 60 932 kilometer. Jordens omkrets er til sammenligning 40 075 kilometer. Nesten to tredjedeler av Russlands grense går langs kysten, fra Vladivostok i øst til Murmansk i vest, et kolossalt område hvor det knapt bor folk og som store deler av året er dekket av is og snø. Denne kyststrekningen var blant de aller siste områdene på jorden som ble utforsket og kartlagt. Severnaja Zemlja ble oppdaget så sent som i 1913, som den siste store øygruppen på jorden, og ble først kartlagt tjue år senere.

Over tre fjerdedeler av Russlands enorme landmasse ligger i øst, i Asia. Mesteparten av dette veldige arealet ble ikke erobret av tsarens armé, men av profitthungrige pelsjegere. På midten av 1500-tallet fikk en rik og mektig kjøpmann ved navn Stroganov tsarens velsignelse til å kolonisere områdene øst for Uralfjellene for å drive pelshandel. Stroganov fikk ikke bare skattefritak, han fikk også tillatelse til å organisere en egen, privat hær til bruk under erobringstoktet. Både i Europa og i Asia var etterspørselen etter pelsverk enorm, og takket være familien Stroganovs kolonisering av Sibir var Russland i lang tid verdens fremste pelseksportør. Jakten på pels drev Stroganovene stadig lenger østover; Russland vokste bokstavelig talt for hver dag som gikk. Med tiden fikk pelsjegernes erobringer et statlig, offisielt preg, og det ble bygget fort og festninger. Kosakker, en gruppe frie jegere, krigere og eventyrere, fikk i oppgave av tsaren å samle inn yasak, tributt, fra de ferske undersåttene, som ofte var nomader. Tributten, altså beskatningen, besto for det meste av pels, som jo var hoveddrivkraften bak ekspansjonen.

Semjon Dezjnjov var blant disse kosakkene som samlet inn tributt fra de nomadiske folkene i øst. Han ble født i 1605 i en landsby ved Kvitsjøen, ikke langt fra dagens Arkhangelsk, og begynte i ung alder å arbeide som skatteinnkrever for tsaren i Sibir. Oppgaven var både krevende og farlig. Mange av nomadene hadde slett ikke fått med seg at de var å anse som den russiske tsarens undersåtter, og var følgelig ikke klar over at de måtte betale tributt til ham. Det var ikke alltid like enkelt å få dem til å forstå at de var forpliktet til å forsyne en fremmed herre langt, langt borte med pels.

Kildene om Dezjnjovs liv er mangelfulle og sprikende. Visstnok skal han ha vært en begavet diplomat og lyktes flere ganger i å megle fred mellom krigende stammer. Takket være disse evnene ble Dezjnjov sendt stadig lenger østover for å finne nye folk som kunne betale skatt til tsaren. Sammen med et lite følge handelsmenn, pelsjegere og kosakker dro han mot nordøst. Da de kom til Kolymaelven i det nordøstlige Sibir, fikk de av de innfødte høre om en annen elv, Anadyrelven, hvor det skulle være flust med hvalross og pelsdyr, og bestemte seg for å finne denne. Det første forsøket på å dra videre østover mislyktes på grunn av isforholdene, men året etter, sommeren 1648, prøvde de på ny. Et følge på rundt nitti personer, fordelt på sju kotsjer, en russisk seilbåttype som var spesialtilpasset vanskelige havforhold med mye is, la i vei inn i det ukjente. To av båtene ble umiddelbart tatt av en storm og ble aldri funnet igjen. Ytterligere to båter forsvant underveis, og ingen fant noensinne ut hva som skjedde med dem. Den 20. september så mannskapet på den siste båten en steinformasjon som de siden beskrev som en «stor, svart steinnese» – kappet som i dag bærer Dezjnjovs navn. Her stanset de og besøkte inuittene som bodde der. De skal også ha gått i land på Store Diomedesøya. Antagelig uten å være klar over det hadde Dezjnjov bevist at Amerika og Asia er to adskilte kontinenter.

Sør for stredet som i dag heter Beringstredet, men som naturligvis burde hett Dezjnjovstredet, kom ekspedisjonen ut for en sterk storm, og de resterende tre båtene kom bort fra hverandre. Dezjnjovs båt, med et mannskap på vel tjue om bord, led skipbrudd et stykke sør for munningen av Anadyrelven, ekspedisjonens mål. Man vet ikke hva som hendte med de øvrige to båtene; kanskje sank de med mann og mus, kanskje ble de overlevende angrepet av krigerske tsjuktsjier, det eneste av folkene i Det fjerne østen som virkelig bød russerne på motstand. En tvilsom, men seiglivet teori hevder at de overlevende gikk i land i Alaska, hvor de grunnla en liten koloni.

Etter ti ukers strabasiøs vandring gjennom ødemarken nådde Dezjnjov og det utmattede mannskapet hans elvemunningen, hvor de overvintret. Bare tretten av dem var fremdeles i live da våren kom. Senere samme år etablerte Dezjnjov handelsutposten Anadyrsk omtrent seks hundre kilometer oppover elven. Dezjnjov må ha trivdes, for han ble værende i tolv år. Først tjue år etter at han forlot Jakutsk for å reise østover på leting etter nye folkeslag å samle inn tributt fra, vendte han tilbake med en ufattelig mengde hvalrosstenner.

Et eller annet sted gikk altså minnet om Dezjnjovs reise tapt, for så å bli gjenoppdaget bit for bit, spredt omkring i arkivene i Jakutsk, av den tyske historikeren Gerhard Friedrich Müller i 1736, nesten nitti år senere. Først i 1898, 250 år etter Dezjnjovs ekspedisjon, besluttet Russlands geografiske selskap at det eurasiske kontinentets østligste punkt skulle skifte navn fra Østkapp til Kapp Dezjnjov. Det riktigste ville strengt tatt vært å oppkalle kappet etter jupikfolkene som allerede bodde der da Dezjnjov og følget hans kom forbi, men slik er verden: Atlaset er fullt av etternavnene til dristige, europeiske menn som satte ut i små, usikre farkoster for å oppdage det som allerede for lengst var oppdaget.

Den siste etappen av min lange reise rundt Russland hadde begynt i Anadyr noen dager tidligere. Ikke i Dezjnjovs Anadyrsk, men i byen som ble grunnlagt ved elvemunningen i 1889, seks hundre kilometer fra den enkle bosetningen hvorfra Dezjnjov og mennene hans i over et tiår drepte tonnevis med hvalross og slik langsomt bygget seg et tårn av elfenben.

Kaiområdet var sølete og nakent. En gruppe fiskere vadet omkring i fjæra et lite stykke unna; i bakgrunnen skimtet jeg klynger av fargerike boligblokker. Det krydde av nysgjerrige seler i det stålblå vannet, og av og til brøt en skinnende, buet hvithvalrygg gjennom vannskorpen.

I løpet av de neste fire ukene skulle jeg krysse Nordøstpassasjen fra øst til vest i en gammel sovjetisk forskningsbåt, Akademik Shokalskiy, oppkalt etter den russiske oseanografen Jurij Sjokalskij. Sammen med førtisju andre passasjerer skulle jeg tilbakelegge 5650 nautiske mil, over ti tusen kilometer, langs Russlands nordlige kystgrense, hele veien til Murmansk.

Turen hadde vært fullbooket i over ett år, og jeg hadde bare så vidt klart å sikre meg en av de aller siste plassene. Jeg hadde fundert mye over hvem mine medreisende ville være. Hvem punger frivillig ut over tjue tusen dollar for å tilbringe fire uker på en relativt liten båt, med delt lugar, og dusj og do på gangen, og med ilandstigning på karrige, forblåste øyer som eneste underholdning?

En flokk krokryggede, rynkete kvinner og menn karet seg opp landgangen, iført fargerike goretex-jakker og med dyre kikkerter og enda dyrere kameraer dinglende rundt nakken. Jeg var ikke spesielt overrasket over at flertallet av de reisende var pensjonister; det var gjennomsnittsalderen som forbauset meg. Mange av dem var så gamle at de skrøpelige kroppene skalv, og de behøvde hjelp for å komme seg ned de bratte trappene om bord. En del reiste sammen med ektemaken, men mange var allerede enker eller enkemenn og kom alene.

Ved middagsbordet dreide konversasjonen seg om reiser. For den som var ute etter reisetips, fantes det ikke noe bedre sted. Det var ikke den øy eller det obskure, autonome territorium som ikke minst en håndfull av pensjonistene allerede hadde besøkt. Somaliland? Selvsagt, vært der flere ganger. Bhutan? Interessant sted, særlig den lite besøkte østlige delen. Jemen? Fascinerende kultur, men synd med krigen. Det kom raskt for en dag at jeg var den eneste av alle førtiåtte som ennå ikke hadde vært på ekspedisjon i Antarktis. De fleste hadde allerede vært der mange ganger; noen av dem hadde tilfeldigvis vært på de samme turene og kjente hverandre fra før.

Ved frokostbordet dagen etter fortsatte samtalene mellom de gamle globetrotterne. Under lunsjen utartet de innledende konversasjonene til detaljerte og inngående utspørringer om grensekrysninger, visumregimer og alternative reiseruter. Deretter var det tid for turens aller første aktivitet: tur langs fuglefjellene i svarte Zodiacer, altså solide, oppblåsbare gummibåter.

«Dette blir spennende!» sa jeg entusiastisk til Elie, den åttifem år gamle, nokså bestemte hollandske kvinnen som jeg delte lugar med. Hun hadde rutinert pakket egne kleshengere, stikkontakt med flere uttak og klær med logoer fra sine mange tidligere reiser i arktiske strøk.

«Spennende?» Hun så uforstående på meg. «Hva mener du?»

«Jeg har aldri vært på Zodiac-tur før,» forklarte jeg.

Elie sperret opp øynene, oppriktig forbauset: «Jeg har vært på hundrevis av Zodiac-turer. Hundrevis!»

Det var kraftig sjø og Zodiacene ved skipssiden gynget hurtig opp og ned. For ikke å falle i vannet måtte man gripe sjansen til å komme seg om bord like før gummibåten dukket ned bak bølgekammene igjen. Den ene pensjonisten etter den andre tok sats og ramlet ned på gummiblåsen med dødsforakt i blikket og et konsentrert smil om munnen.

«Jeg innser at jeg er i ferd med å få dårlig tid,» forklarte Alyson, en høyreist amerikaner i syttiårene med en hes, smittende latter. «Bare i løpet av det siste året har jeg mistet fem venner.»

Tusenvis av krykkjer og polarlomvier fløy over hodene våre idet vi nærmet oss de steile, høye fuglefjellene. Fugleskrikene ble akkompagnert av klikkene fra meterlange telelinser; de aldrende oppdagelsesreisende krummet seg rutinert over båtsidene i dristige, ja rent akrobatiske stillinger for å fange fuglene fra den gunstigste vinkelen. Ingen, bortsett fra meg, som nedstammer fra generasjoner av fiskere og kystfolk, så ut til å la seg merke det aller minste med de krappe bølgene. Sur galle presset seg opp gjennom svelget, det prikket for øynene, og tårene presset seg frem. Til slutt lot jeg stolthet være stolthet og kravlet akterover i den lille båten, mot påhengsmotoren, hvor det gynget litt mindre.

Tjuesju dager igjen. Siste etappe.

En natt tre og et halvt år tidligere hadde jeg drømt at jeg vandret på et stort kart. Vandringen gikk langs en rød, buktende strek: Russlands grense. Jeg streifet fra land til land, hele tiden med det enorme Russland i nord og i øst. Da jeg våknet, forsto jeg umiddelbart at dette skulle bli min neste bok, en reise langs Russlands grense, fra Nord-Korea til Nord-Norge.

Jeg satte straks i gang med å legge opp reiserute. Jeg ville begynne i Pyongyang og langsomt reise vestover og hjemover, mot Europa, mot Norge. Det demokratiske og pluralistiske Norge og det totalitære og lukkede Nord-Korea har ikke stort til felles, bortsett fra dette ene: Begge landene grenser til Russland. Det samme gjør Kina, Mongolia, Kasakhstan, Aserbajdsjan, Georgia, Ukraina, Hviterussland, Litauen, Polen, Latvia, Estland og Finland. Bare Kina er omkranset av like mange land som Russland, fjorten i alt.

Nå, på Akademik Shokalskiy, omgitt av Nordishavet på alle kanter, lå størstedelen av reisen bak meg. I åtte måneder hadde jeg reist langs Russlands sørlige og vestlige landegrense, fra Pyongyang til Grense Jakobselv, med ett spørsmål i bakhodet: Hva innebærer det egentlig å ha verdens største land som nabo?

Underveis hadde jeg oppdaget at det ikke finnes ett svar på det spørsmålet, men minst fjorten, ett for hvert av nabolandene. Skjønt i virkeligheten finnes det antagelig millioner av svar, ett for hvert av menneskene som bor langs grensen, og som alle har sine egne, unike historier.

Like etter Sovjetunionens sammenbrudd lå Russland nede, så vel økonomisk og militært som politisk. Den drikkfeldige Boris Jeltsin satt ved statsroret og hadde den utakknemlige oppgaven å rydde opp i mangeårig økonomisk vanstyre. På det ville nittitallet ble noen hundretalls investorer uhorvelig rike på å kjøpe opp statsobligasjoner for en billig penge, mens folk flest kjempet for å få endene til å møtes. Inflasjonen var ute av kontroll, anarki og kriminelle gjenger rådet. I USA feiret man seieren over kommunismen, i Russland sørget man over alt som var gått tapt: et relativt stabilt og forutsigbart samfunn og nokså velfungerende velferdsordninger, samt tapet av en utopi, en drøm.

Og tapet av et imperium. I løpet av noen måneder var folketallet redusert fra 300 millioner til 140 millioner. En femtedel av territoriet var borte, fordelt på fjorten selvstendige nasjoner. Blant dem Kasakhstan, Aserbajdsjan, Georgia, Ukraina, Hviterussland, Litauen, Latvia og Estland, stater som hadde vært en del av først det russiske, siden det sovjetiske imperiet, men som nå var Russlands nye naboland. Også de østeuropeiske satellittstatene var utenfor Moskvas kontroll. I århundrer hadde russerne vært vant til at utallige folkeslag og nasjoner danset etter Russlands pipe. Nå hadde pipen fått en annen lyd, ja den ga bare fra seg noen hese, trette pust.

I sin årlige tale til parlamentet i 2005 omtalte president Vladimir Putin Sovjetunionens sammenbrudd som «den største geopolitiske katastrofen» i det tjuende århundre. Han viste naturligvis til den territoriale oppløsningen, men også til det faktum at tjuefem millioner russere og personer med russisk som morsmål plutselig befant seg utenfor russisk territorium. Mange av dem bor i dag i de nye nabolandene, på yttersiden av Russlands lange grense.

Fremdeles er Russland stort. Og langsomt blir det nå større igjen. Med Putin ved makten har Russland det siste tiåret gradvis gjort seg mer gjeldende på verdensarenaen. Økonomien er på noenlunde rett kjøl, og militæret er blitt kraftig oppgradert. Naboene kan ikke lenger sove like rolig om natten. Noen steder sover de ikke i det hele tatt, men tilbringer nettene i kalde, mørke kjellere, i ly for granatene som lyser opp himmelen som tallrike nødbluss.

Det har aldri vært enkelt å være Russlands nabo. Av de fjorten nabolandene er Norge det eneste som de siste fem hundre årene hverken har vært i krig med eller blitt invadert av Russland. Mens europeiske stormakter som Frankrike og Storbritannia hadde oversjøiske kolonier, bare fortsatte Russland å vokse og ble stadig større som sammenhengende område. Folk etter folk, nasjon etter nasjon, ble underlagt tsaren og innlemmet i imperiet, og det var alltid rom for flere. Den dag i dag bor det nesten to hundre ulike etniske grupper innenfor grensene av Den russiske føderasjon, fra reinsdyrnomadene i Sibirs permafrost til pontosgrekerne ved den frodige svartehavskysten. I motsetning til Frankrike og Storbritannia har Russland få naturlige grenser; landskapet er for det meste flatt, åpent og grenseløst, og dermed kunne riket ese ut i alle retninger. Allerede på 1600-tallet, på kosakk Dezjnjovs tid, strakte det seg fra Moskva vest for Uralfjellene og hele veien til Stillehavet i øst.

Store deler av Russland er dekket av tundra, taiga og skog; vanskelig å forsvare, lett å invadere. Det er selve størrelsen, de enorme avstandene, som har vært Russlands beste forsvar opp gjennom århundrene. Selv om terrenget vest for Moskva er flatt, uten store fjellkjeder eller andre fysiske hindre, har ingen fremmed hær klart å erobre Russland vestfra. Innen hærene når Moskva, er soldatene utslitt og forsyningene tært opp; forbindelseslinjene vestover er blitt for lange og minusgradene for mange. Det har likevel ikke skortet på iherdige forsøk: Så vel polakkene som svenskene og franskmennene har prøvd seg; for ikke å glemme tyskerne, både i 1914 og i 1941, med katastrofale resultater begge gangene.

Russlands eventyrlige vekst begynte for alvor på 1500-tallet, med erobringen av det muslimske Kazan-khanatet øst for Moskva, og siden med koloniseringen av Sibir og Det fjerne østen, som altså i første rekke ble drevet frem av pelsjegere. I 1613, da den første Romanoven, tjueto år gamle Mikhail Fjodorovitsj Romanov, ble kronet til tsar, var riket allerede så stort at ingen hadde full oversikt over hvor mange mennesker som bodde der, hvor mange ulike folkeslag den unge tsaren hersket over, eller hvor yttergrensene gikk.

Hundre år og seks tsarer senere var man fortsatt ikke sikker på hvor Russland endte. Hang Amerika og Asia sammen? Russlands kanskje mest energiske, vestvendte og reformvillige tsar gjennom tidene, Peter I, bedre kjent som Peter den store, var hele livet lidenskapelig opptatt av havner og sjøfart. Noe av det aller siste han gjorde, var å sende en ekspedisjon til Russlands ytterste utposter for å kartlegge kysten. Den danske sjømannen Vitus Bering, som i likhet med mange andre danske og norske sjøfolk tjenestegjorde i den russiske marinen, ble utnevnt til leder for ekspedisjonen.

Bering la i vei mot Stillehavets kyst i 1725, samme år som Peter den store døde. Den nesten ti tusen kilometer lange ekspedisjonen østover var mildt sagt strabasiøs. Store deler av reisen ble foretatt gjennom terreng som ingen mennesker tidligere hadde forsert, og underveis måtte de bygge broer og båter for å ta seg over de brede, strie flodene de støtte på. Mye av reisen gikk gjennom sumpområder der mange av hestene og enkelte av ekspedisjonsmedlemmene døde av infeksjoner og utallige myggbitt. De som overlevde sommerens myggsvermer, ble belønnet med vinterens sprengkulde. Først etter to år nådde ekspedisjonen frem til Okhotsk ved Stillehavet. Herfra bega de seg i vei over havet til Kamtsjatkahalvøya, som var blitt erobret noen tiår tidligere, men som fremdeles var et uutforsket, vilt territorium, befolket av fiendtlige stammer. Bering og mannskapet hans brukte en hel vinter på å komme seg over til Kamtsjatka, først med båter, deretter sleder. Ikke før i mars 1728, tre år etter at de forlot St. Petersburg, nådde de frem til den lille kosakkbosetningen på den sørlige delen av Kamtsjatkahalvøya. Den egentlige ekspedisjonen kunne da endelig begynne. Men innen den kunne ta til, måtte de bygge et skip. Først da sommeren kom, var Bering og mannskapet klare til å seile nordover, gjennom ukjent farvann.

Den 16. august, etter en drøy måned til havs, seilte Bering gjennom stredet som nå bærer hans navn. Tåken var tett, sikten miserabel. Bering fikk øye på den ene Diomedesøya, men ikke den andre, som var skjult av tåken. Det samme var kontinentet på den andre siden. Ambisjonen var egentlig å dra videre østover, mot Den nye verden, men det var for dårlig vær, og den hjemmesnekrede båten var ikke rustet for å håndtere røffe forhold. Bering beordret vendereis.

I 1730, fem år etter at han forlot den russiske hovedstaden, vendte Bering tilbake til St. Petersburg. Der begynte han straks å forberede en enda lengre og mer ambisiøs ekspedisjon, nemlig Den store nordiske ekspedisjon, den største og mest kostbare ekspedisjon som noen gang er satt ut i livet, muligens med unntak av månelandingene. Formålet var å kartlegge den arktiske og østsibirske kysten, utforske Amerika og Japan, som Russland aldri tidligere hadde hatt kontakt med, samt gjøre etnografiske, zoologiske, botaniske, astronomiske og geografiske studier i Sibir. Historikere har regnet seg frem til at i alt ti tusen mennesker på en eller annen måte var involvert i ekspedisjonen, som er beregnet å ha kostet trettifire milliarder euro omregnet til dagens kostnader, en sjettedel av det samlede russiske statsbudsjettet på den tiden. Ekspedisjonen var delt inn i tre ulike grupper og enda flere undergrupper, som til sammen kartla store deler av Russlands nordlige kyst.

Bering selv, som hadde det overordnede ansvaret for ekspedisjonen, dro østover igjen. På grunn av en rekke logistiske problemer brukte han hele fem år på å ta seg fra St. Petersburg til Okhotsk. Først i begynnelsen av juni 1741, åtte år etter at de forlot St. Petersburg, var Bering og mannskapet på over sytti klar til å kaste loss fra Kamtsjatkahalvøya. Målet var å finne den østlige sjøveien til Amerika.

I midten av juli skimtet de land i øst: høye snødekte fjell og en spiss vulkan, mest sannsynlig Mount St. Elias, som ligger ved dagens grense mellom Alaska og Canada. Oppdraget var fullført. Allerede dagen etter ga Bering ordre om å vende tilbake til det russiske fastlandet. Georg Steller, en tysk lege og naturvitenskapsmann som var med på ekspedisjonen, tryglet og tagg om mer tid, men til ingen nytte. Én dag i land var alt han fikk i Den nye verden. På denne ene dagen rakk han å beskrive en lang rekke nye plantearter og fugler i detalj, en bragd som alene ville vært nok til å udødeliggjøre hans navn. Men én dag var selvsagt langt fra tilstrekkelig til utførlig å utforske de fremmede omgivelsene, hvor ingen europeer noen gang hadde satt sin fot. I dagboken bemerket Steller lakonisk: «Ti år tok forberedelsene til dette store foretagendet, mens ti timer ble viet til selve arbeidet.»1

Forsyningene om bord var i ferd med å ta slutt, og flere i mannskapet hadde allerede symptomer på skjørbuk, også Bering selv, noe som kanskje kan forklare hvorfor han var så uinteressert, ja nærmest likegyldig til å utforske det nye kontinentet.

Skjørbuk var sjømennenes skrekk. I dag vet vi at sykdommen skyldes mangel på vitamin C, et vitamin mennesket ikke kan produsere selv, men må få tilført via kostholdet. Tidlige symptomer på skjørbuk er tretthet og apati, kortpustethet og bensmerter, samt personlighetsendringer. Etter hvert begynner gommene å blø, og tennene faller ut. Indre blødninger er også vanlig, og pasienten dør enten av blødningene eller rett og slett av sult. Dersom pasienten får i seg C-vitaminrik mat eller drikke, vil symptomene avta etter en uke eller to, og pasienten blir vanligvis frisk igjen. Sykdommen ble beskrevet allerede av Hippokrates, men ble for alvor et problem under korstogene, og siden under de lange oppdagelsesreisene fra 1400-tallet og utover. På mange ekspedisjoner kunne over halvparten av mannskapet dø av skjørbuk, og på 1700-tallet omkom det flere britiske marinesoldater av skjørbuk enn i kamp.*

* Norske skipsmannskap var på uforklarlig vis mer forskånet for skjørbuk på denne tiden. I dag vet vi at det skyldtes at det på norske skuter var vanlig å medbringe forråd av molter og tyttebær, som er rike på C-vitaminer.

I slutten av august, ikke langt fra Alaskas kyst, bukket den første av Berings sjømenn under for den fryktede sykdommen. På tilbakeveien kom skipet ut for kraftige, langvarige stormer, og til slutt var bare et fåtall av mannskapet i stand til å stå oppreist og arbeide. September ble til oktober, den ene stormen avløste den andre; til slutt døde det sjømenn hver eneste dag. I tillegg begynte vannforrådet å ta slutt. Først i begynnelsen av november, over to måneder etter at de seilte fra Alaska, fikk de land i sikte. «Det er umulig å beskrive hvor stor og enestående alles glede var ved dette synet,» skrev Steller i dagboken. «De halvdøde krøp opp for å se det, og alle takket av hjertet Gud for Hans store nåde.»2

Gleden ble imidlertid kortvarig. Etter som de kom nærmere, ble det åpenbart at de ikke hadde nådd det russiske fastlandet, men en ubebodd, skogløs øy, full av bratte, ugjestmilde klipper og fjell. Skipet grunnstøtte idet de forsøkte å legge til land, og de ble dermed tvunget til å overvintre. Store deler av mannskapet var så svekket av skjørbuk at de ikke lenger klarte å spise; gommene deres var som åpne, blødende sår med trevler som helt dekket de få tennene som ennå var igjen. Av de rundt syttifem sjømennene som hadde lagt ut fra Kamtsjatka tidligere på sommeren, var tjueåtte nå døde eller døende. De vel førti overlevende brukte vinteren til å bygge en båt av vrakrestene, og våren 1742 klarte de å komme seg tilbake til Kamtsjatka.

For Bering var det for sent. Tilstanden hans var kritisk; han var ikke lenger i stand til å stå oppreist, men lå apatisk på bakken og lot seg langsomt dekke til av flyvesand. Georg Steller forsøkte å fjerne sanden, men Bering stanset ham. «La meg være,» mumlet han. «Jo dypere i jorden jeg ligger, desto varmere er jeg; bare den delen av meg som er over jorden, plages av kulden.»3

To timer før morgengry den 8. desember 1741 døde Vitus Bering, seksti år gammel.* I dag er øya der han døde, oppkalt etter ham, omgitt av vann som også bærer hans navn. Bering selv er gått inn i historien som Russlands Columbus, mannen som oppdaget Amerika fra vest. I 1776 ble navnet hans for alvor udødeliggjort da kaptein James Cook oppkalte stredet mellom Russland og Alaska etter ham.

* I 1991 ble Berings grav oppdaget av en dansk-russisk ekspedisjon, og levningene ble overført til Moskva. Undersøkelsene viste at Bering ikke døde av skjørbuk. På bakgrunn av skjelettet var det mulig å gjenskape utseendet hans, og det viste seg da at det mest kjente portrettet av ham slett ikke forestiller den danske sjøfareren, men mest sannsynlig Vitus Pedersen Bering, hans grandonkel, som levde fra 1617 til 1675. I 1992 ble levningene tilbakeført til øya.

Også Stellers navn er gått inn i historien. Den karrige øya de grunnstøtte mot, viste seg nemlig å være usedvanlig rik på dyreliv, kanskje fordi ingen mennesker hadde gått i land der tidligere. Steller hadde travle dager. En rekke av dyreartene han oppdaget og beskrev, er blitt oppkalt etter ham, deriblant Stellers sjøløve og Stellers havørn, som på norsk kalles kjempehavørn, samt den kanskje mest berømte av dem alle: Stellers sjøku. Sjøkuene på Beringøya kunne bli hele ni meter lange og veie nesten ti tonn, og var en av få overlevende arter med kjempepattedyr etter forrige istid.

Oppdagelsen av sjøveien til Alaska ledet til stiftelsen av det statlig støttede russisk-amerikanske kompani. Selskapet ble opprettet i 1799, over femti år etter Berings ekspedisjon, og oppgaven deres besto i å kolonisere Alaska, drive handel med de innfødte samt – viktigst av alt – skaffe pels. De innfødte, som ble tvunget til å jobbe for russerne, døde i hopetall av sykdommene de fremmede bragte med seg, slik millioner av indianere lenger sør hadde dødd av influensa, meslinger og kikhoste et par hundre år tidligere. Selskapets sørligste utpost befant seg for øvrig så langt sør som Fort Ross i California.

Alaska var en anomali i Russlands historie, et unntak: Det var det eneste fastlandsterritoriet som ikke fysisk var forbundet med imperiet. Det bodde aldri særlig mange russere i Alaska – på det meste hadde kolonien rundt åtte hundre fastboende russiske borgere. Utover på 1800-tallet minket bestanden av verdifulle pelsdyr, samtidig som yankeene erobret stadig større deler av Nord-Amerika. I 1867, på et tidspunkt da det russisk-amerikanske kompani var relativt veldrevet og vurderte muligheten for utvidelse innen tømmer, mineraler og gull, solgte tsar Aleksander II Alaska til USA for 7,2 millioner dollar. Pådriveren på amerikansk side var utenriksminister William H. Seward. Røverkjøpet, som i dag uten overdrivelse kan beskrives som historiens beste eiendomshandel, ble av amerikansk presse foraktelig omtalt som «Sewards dårskap» eller «Sewards fryseboks». Først da det ble funnet gull i Klondike i 1896, og få år senere i Nome, stilnet den amerikanske kritikken for godt. Russerne, derimot, har aldri helt kommet over at Aleksander II solgte Russlands eneste oversjøiske koloni så billig. Den dag i dag finnes det marginale høyreekstreme grupper i Russland som drømmer om å ta Alaska tilbake, 150 år etter at amerikanerne kjøpte det for fire dollar per kvadratkilometer.

De utførlige naturbeskrivelsene til den tyske vitenskapsmannen Georg Steller om dyrelivet på Beringøya førte paradoksalt nok til mange av artenes undergang. Det tok ikke lang tid før lykkejegere kom fartende langveisfra for å forsyne seg av naturrikdommene. Innen midten av 1750-tallet var havoteren, som det ifølge Steller skal ha vært rundt en million av på øya, og den nordlige pelsselen, som det skal ha vært hele to millioner av, nesten utryddet. Den siste sjøkua skal ha blitt drept i 1768, bare tjuesju år etter Stellers besøk på øya.

Steller selv døde på vei tilbake til St. Petersburg, trettisju år gammel, desillusjonert og bitter, uten å vite at bokmanuskriptet han hadde sendt til St. Petersburg få år i forveien, ville komme til å gjøre ham berømt. Han ble gravlagt i Tjumen, nord for dagens Kasakhstan. Siden Steller var protestant, nektet de lokale munkene å gravlegge ham på den ortodokse kirkegården, og det ble derfor hakket ut en grunn grav til ham på et avsidesliggende sted like ved elven Tura. Graven og liket ble skjendet av gravrøvere, skamfert av hunder og siden skylt bort av en flom og er i dag, i likhet med Stellers sjøku, visket bort fra jordens overflate.

***

Tykk tåke rullet inn over Beringstredet. Kapp Dezjnjov forsvant bak en grå, ugjennomtrengelig vegg, og sikten var med ett bare noen meter, slik den skal ha vært da Bering seilte gjennom stredet nesten tre hundre år tidligere. Like snart som den var kommet, var tåken borte igjen, og uten problemer av noe slag rundet vi kappet. Havet var stålblått, nesten uten en krusning. Det var ikke et isflak å se.

Ved middagsbordet fortsatte praten om mer eller mindre ekstreme reisemål, fulgt opp av inngående studier av atlaset – skipsbibliotekets mest populære bok – i baren etterpå. Peter, en pensjonert britisk forretningsadvokat, hadde tatt den helt ut, som man sier. Etter at han gikk av med pensjon, hadde han reist uten stans. Hjemmet i Sydney hadde han leid ut, han var likevel aldri der.

«Jeg er hjemløs, men ikke pengeløs,» slo han fast.

Peter kunne tilbringe timer av gangen med å finstudere atlaset og legge detaljerte reiseplaner. 2018 var allerede fullbooket. Han skulle blant annet til Nebraska og Kansas i USA, de eneste amerikanske delstatene han ennå ikke hadde besøkt, samt til Mexico, Storbritannia, Tyskland, Belgia, Tyrkia, et par delstater i India og en rekke Ebola-utsatte vestafrikanske land. I tillegg skulle han reise Russland på tvers med den transsibirske jernbanen og håpet han da rakk en svipptur innom Birobidzjan, den jødiske autonome oblasten like ved den kinesiske grensen. På bordet foran seg hadde han en blokk med reiseplanene kronologisk organisert etter årets måneder. Stadig gjorde han små endringer og strøk en by eller et land, flyttet en reise opp, utsatte en annen. Han var medlem av The Travelers’ Century Club og var rangert som nummer 82 på listen over World’s Most Traveled People. Klubben har definert at verden består av 875 forskjellige territorier; Peter hadde besøkt 530 av dem.

«Innen utgangen av neste år regner jeg med å være oppe i 570,» opplyste han. «Da vil jeg stige til 75. plass, kanskje. Men de andre på listen reiser jo også mye, det må man ikke glemme å ta høyde for.»

Han plukket frem kartet over de ulike territoriene i Russland.

«Vet du om det er mulig å komme seg til Sør-Ossetia fra Nord-Ossetia? Og vil tre uker være nok til å besøke alle de ulike republikkene i den europeiske delen, sør for Moskva, eller burde jeg kanskje dele det i to? I den europeiske delen ligger territoriene tett, så der kan man lett score mange poeng, men problemet er at jeg bare får visum for tretti dager. Det gjør ting litt komplisert, så jeg må tenke nøye gjennom reiseruten. Er september en bra måned å reise i Kaukasus, tror du?»

«September er ideelt, da burde det fremdeles være varmt og godt,» svarte jeg.

«Nei, vent, det hadde jeg helt glemt, september går ikke, da skal jeg gjennom Nordvestpassasjen!» Han klødde seg i hodet. «Jeg tror oktober fremdeles er ledig. Hva tror du om oktober?»

«Også en bra måned, med mindre du har planer om å sole deg.»

«Jeg soler meg aldri,» repliserte Peter og noterte «Kaukasus» under «Oktober» i notatblokken. «Jeg har sett frem til denne turen,» la han til med et lite sukk. «Det er deilig å være i ro så lenge på samme sted. Nåvel, i ro og i ro, jeg slipper i alle fall å flytte på kofferten!»

Skipet hadde sine egne rutiner og sin egen tid. Ferden gikk gjennom ni tidssoner, og med passelige mellomrom ble klokken stilt en time tilbake. Det var hverken internett eller telefondekning om bord; i fire uker var vi uten kontakt med omverden og fløt omkring i vårt eget lille univers, et univers som snart fikk rytme og ritualer. Det var to avlange spisesaler om bord, og allerede etter noen dager begynte folk å søke seg til samme sal, samme bord, de samme menneskene. Frokost halv åtte, lunsj halv ett, middag klokken sju. På babord side hadde vi utsikt til Russlands østkyst, en lav, mørk landstripe delvis skjult av grå tåke; på styrbord side hadde vi åpent hav. Av og til kunne vi skimte en hvit isstripe eller nakne, skrinne øyer.

Hadde vi tatt raskeste vei til Murmansk, uten omveier og uten å stanse, ville turen tatt mellom en og to uker – rekorden er seks og en halv dag. Vi, derimot, gikk i land så ofte vi kunne på værbitte, forblåste øyer; øyer som bare var bebodd av fugler, lemen og prustende, gryntende hvalrosser. Ordet «Arktis» stammer fra greske ἀρκτικός, arktikos, som betyr «nær bjørnen», og refererer til stjernebildet Store bjørn, som kun er synlig på den nordlige nattehimmelen. Navnet kunne likeså godt ha vist til dyrerikets høyst konkrete bjørner. På nesten alle øyene hvor vi gikk i land, kunne vi se isbjørn, eller spor av isbjørn. Vi gikk derfor alltid samlet, alltid i gruppe; dette var isbjørnenes hjem, og vi var bare gjester. I løpet av en eneste dag så vi over to hundre isbjørner, én prosent av verdens samlede bestand. På lang avstand, fra skipsdekket, så de ut som sauer.

Selv når man innbiller seg at man ikke har noen forventninger på forhånd fordi stedet er så ukjent, reisen så annerledes fra alle andre, så har man likevel ubevisst forventninger om hva man vil komme til å se og oppleve, og ikke minst hva man ikke vil se og oppleve.

Jeg hadde ikke forventet så mye søppel. Aldri har jeg sett så mange rustne oljetønner som i Arktis, tusener på tusener av gamle tønner, stablet oppå hverandre eller strødd omkring over tundraen; håndfaste påminnelser om Sovjetunionens ambisiøse satsing på nordområdene. På det meste fantes det over hundre værstasjoner langs Russlands nordlige kyst, som regel bemannet av tre–fire personer som levde alene der oppe i all slags vær, gjennom den lange, lyse sommeren og den like lange, dystre polarnatten, ikke sjelden i årevis av gangen. De første polarstasjonene ble bygget like etter at Sovjetunionen ble til, før noe skip hadde klart å krysse Nordøstpassasjen uten å bli sittende fast i isen i minst én vinter.

Før 1920 hadde bare tre ekspedisjoner lyktes i å ta seg gjennom Nordøstpassasjen. Den finlandssvenske oppdageren Adolf Erik Nordenskiöld ble den første som fullførte turen fra norskekysten til Beringstredet i 1878–79. Først trettifem år senere, i 1914, gjentok den russiske sjøoffiseren og hydrografen Boris Vilkitskij bragden, men denne gangen fra øst til vest. Det var for øvrig Vilkitskij som oppdaget Severnaja Zemlja, som ligger omtrent midt i Nordøstpassasjen, nord for Tajmyrhalvøya og Kapp Tsjeljuskin. Vilkitskij ga øya, som i virkeligheten viste seg å bestå av flere øyer, navnet Nikolaj IIs land. I 1926 ble øygruppen omdøpt til det mer nøytrale Severnaja Zemlja, «Nordlandet», og da man på 1930-tallet omsider fikk kartlagt området, ga man øyene oppbyggelige navn som Oktoberrevolusjonøya, Bolsjevikøya og Kosomoletsøya, navn som i dag fremstår like utdaterte som Nikolaj IIs navn må ha gjort i 1926.

Som den siste av de tre oppdagerne la Roald Amundsen av sted i 1918 og ble dermed den første som krysset både Nordøstpassasjen og Nordvestpassasjen. Så vel Nordenskiöld som Vilkitskij og Amundsen frøs fast i isen og ble tvunget til å overvintre i isødet. Nordenskiölds Vega frøs fast bare hundre sjømil fra Beringstredet og satt fast i pakkisen i ti måneder, mens Vilkitskijs to skip frøs fast omtrent tre hundre kilometer øst for Kapp Tsjeljuskin. Amundsen frøs fast to ganger og nådde ikke Alaska før i 1920, to år etter avreisen fra Norge.

Det er ikke uten grunn at Nordøstpassasjen, eller Den nordlige sjøruten, som russerne kaller den, regnes som en av de vanskeligste havstrekningene å forsere i hele verden. Fra Murmansk til Beringstredet er det over tre tusen nautiske mil, fordelt på fem hav: Barentshavet, Karahavet, Laptevsjøen, Det østsibirske hav og Tsjuktsjihavet, alle en del av Nordishavet. Om vinteren er strekningen dekket av tykk havis, og farvannet er dessuten ofte svært grunt, enkelte steder er det bare fem–seks meter ned til havbunnen. Først i 1932, etter mange forsøk og nesten like mange katastrofer og dramatiske redningsaksjoner, kom gjennombruddet. Da lyktes det den russiske vitenskapsmannen Otto Schmidt å gjennomføre reisen fra Murmansk til Stillehavet på bare ti uker, uten å overvintre. Schmidts vellykkede ekspedisjon førte til sovjetisk storsatsing i Arktis, og Schmidt ble utnevnt til direktør for det nyåpnede direktoratet for Den nordlige sjøruten. Værstasjoner, navigasjonsbaser og militære utposter dukket opp langs hele kysten, og man begynte å drømme om å utvikle den nordlige ruten til kommersiell transport, drømmer som ble konkretisert i ambisiøse femårsplaner som aldri ble satt ut i livet.

Av fortidens drømmer og ambisjoner står i dag bare husene tilbake: forfalne, falleferdige, med bøker av Stalin og Lenin i bokhyllene, og med sko, stoler, senger og isolasjonsmateriale slengt utover. Her og der en skrivemaskin til rapportskriving. De fleste værstasjonene ble forlatt etter Sovjetunionens sammenbrudd og er nå erstattet av satellitter, men på enkelte av dem bor og arbeider det fremdeles en liten håndfull mennesker.

Etter vel en uke til havs gikk vi i land på Store Ljakhovskij-øya, en av De nysibirske øyene. Ved siden av de forlatte husene fra 1930-tallet, som ingen har tatt seg bryet med å rive, var det bygget to nye hus til meteorologene som bodde og arbeidet der nå. Beboerne sto klare og ventet på oss på stranden da vi kom. Tre høye, tynne menn samt en ung kvinne med blekt ansikt og runde briller. Hun het Anja, var tjueto år gammel og hadde vært på øya i fem måneder.

«Det verste er kjedsomheten,» fortalte hun. «Det er ingenting å gjøre her. Vi har ikke internett, ikke aviser, bare en TV, og det skjer aldri noe her.»

De fire bustete vaktbikkjene gjemte seg bak Anjas ben og betraktet oss med flakkende blikk. De hadde aldri møtt så mange mennesker på en gang i hele sitt liv.

«Hva gjør dere når dere er ferdige med arbeidet for dagen?» spurte jeg.

Anja trakk på skuldrene.

«Vi ser på TV. Om sommeren fisker vi. Av og til går vi kanskje en tur.» Hun lo kort. «Ikke at det er så mange steder å gå.»

Øya var ikke spesielt stor, og overalt lå det gamle redskaper, bilvrak og båtvrak samt tømmerskjeletter av utedoer, naust og observasjonsbygninger. Spredt mellom de rustne oljetønnene lå det nye, blå oljetønner. Sirkelen var ikke sluttet, men hadde fortsatt inn i det nye årtusenet.

«Er det ikke ensomt her?» undret jeg, og hørte straks hvor platt spørsmålet var.

«Lønnen er høyere jo færre mennesker det er på stasjonen,» svarte Anja og trakk på skuldrene igjen. «Som nyutdannet er det dessuten nesten umulig å få en relevant jobb i Novosibirsk,» la hun til.

Anja var akkurat ferdig utdannet meteorologassistent, men egentlig hadde hun vært i gang med en helt annen utdannelse innen business og markedsføring. Ektemannen hennes, Jurij, var oppsynsmann på øya og hadde allerede vært der i to og et halvt år. Til slutt var ventetiden blitt for lang, og Anja hadde hoppet av studiene, meldt seg på et tre måneders lynkurs i meteorologi og reist etter.

«Det vanskeligste er vinteren,» sa Jurij. Han var tjueåtte år gammel, men så ut som han var minst ti år eldre. «Det er mørkt hele tiden, vi ser aldri solen.»

«Og det er sikkert også veldig kaldt?»

«Trettifem minus, kanskje,» sa han. «Men det går greit. Det er kaldt i Novosibirsk også.»

«Hvor lenge skal dere være her?» spurte jeg.

«I teorien kan vi bli med isbryteren hjem én gang i året, i oktober, men firmaet har ingen til å erstatte oss, så vi blir her vel i to år til, antar jeg,» svarte Anja.

På den andre siden av øya, noen timers seilas unna, lå det enda en værstasjon, åpnet på 1920-tallet og fraflyttet etter Sovjetunionens sammenbrudd. Tilbake sto ruinene av store og små hus, en rusten beltevogn og, som alltid, de rustne oljetønnene. Ved siden av utedoen lå det et brukt kondom, og i det ene huset fant vi rester av hvitt brød, en boks åpnet sjokoladepålegg, dekket av mugg, en pakke åpnet makaroni samt en samling DVD-er. Brødet kunne ikke være mer enn noen uker gammelt.

«Mammutstøttannsamlere,» opplyste Jevgenij, den ene av de russiske guidene våre.

«Mammutstøttannsamlere?» gjentok jeg.

«Ja, mammutstøttenner er big business! Da været ble varmere etter forrige istid, søkte mange mammuter tilflukt på De nysibirske øyene, derfor er det mammutstøttenner overalt her. Nå som permafrosten smelter, har erosjonen tiltatt, derfor åpnes hele tiden nye felt med støttenner. Enkelte av samlerne leier helikoptre og båter for å komme hit, det er store penger å hente, vi snakker om millioner. Antagelig er dette et av stedene i Arktis hvor det er mest menneskelig aktivitet. Grensevaktene og soldatene er involvert, naturligvis, det handler som sagt om store pengesummer. Kineserne er umettelige!» Jevgenij lo. «De maler dem opp og bruker dem som potensmiddel.»

«Jorden» er et navn like misvisende som Grønland; «Vannet» hadde vært et mer passende navn på vår planet. Noen ganger var havet turkist, nesten smaragdgrønt, andre ganger skittenbrunt. Enkelte dager var det stålblått, nesten sort, omkranset av gyllenhvitt himmelhvelv. Innimellom ble skillet mellom luft og vann utvisket; hav og himmel smeltet over i hverandre. Dagene gled over i en lilla skumring før solen atter sto opp, etter et kort dypp bak horisonten. Et eldre fransk ektepar var på plass på broen fra tidlig morgen til sent på kveld, trofast på utkikk etter sjøfugl, bare avbrutt av frokost, lunsj og middag. Hver eneste observasjon ble loggført i en rutete notatblokk og innrapportert under møtene i Fugleklubben, som fant sted i baren hver kveld. Bortsett fra måkene som fulgte etter båten, var det ikke så mange arter å rapportere om; de fleste hadde allerede fløyet mot sørligere strøk.

Utpå formiddagen blåste det opp. Båten gynget kraftig fra side til side, og det var vanskelig å holde balansen; pensjonistene ramlet veggimellom. Kvalmen la seg som et gult, klamt belte under ribbena, og bare dersom jeg lå helt, helt stille, lot sjøsyken meg være i fred; balansegangen var like skjør som morgentåken. Ved lunsjtid karet jeg meg inn i spisesalen og til mitt faste bord; mannefallet var påtagelig, annenhver stol var tom. Utenfor skipslegens kontor hadde det dannet seg en lang kø av bleke, trette ansikter.

«Dette er ingenting mot Antarktis,» forsikret sidemannen meg, en jovial australier.

«Sammenlignet med Antarktis er dette rene søndagsturen,» istemte kona hans.

«Husker du den kvelden vi brukte en halvtime på å komme oss opp trappen og tilbake til lugaren, kjære?»

«Båten gynget slik at vi ble stående og klamre oss fast til gelenderet!» lo kona. «I flere dager ga de helt opp å servere mat! De satte frem sandwicher til dem som klarte å nå dem, og vi måtte ha på sikkerhetsstropper for ikke å ramle ut av køyene.»

«Høres ut som en fin tur,» mumlet jeg.

«Å, det var uforglemmelig!» bedyret mannen. «En opplevelse for livet. Du må absolutt dra til Antarktis om du får sjansen, men ikke velg en av de korte turene. Gå for en lang en, så får du med deg alt.»

«De lange er best!» bifalt kona.

Først utpå kvelden løyet vinden. Til gjengjeld støtte vi på is, masse is. Konsentrert navigerte kapteinen skipet gjennom pakkisen, som langsomt sprakk opp og buldrende ga etter. En isbjørnmor med to unger lå tett sammenkrøpet på et smeltende isfjell og betraktet oss med sorte, vaktsomme øyne. Vi var allerede litt over halvveis til Murmansk, og den vanskeligste strekningen lå foran oss: Vilkitskijstredet, det nordligste stredet i Nordøstpassasjen. Stredet er femtifem kilometer bredt, relativt grunt og med sterke strømmer, og vannskorpen er som regel dekket av tykk pakkis året rundt. Gjennom hele natten presset skipet seg gjennom pakkisen; det humpet og skumpet, knaste og buldret mens vi langsomt nærmet oss Kapp Tsjeljuskin, det nordligste punktet på det eurasiske kontinent.

Kappet er fryktet av sjømenn på grunn av de vanskelige værforholdene. Ligger ikke isen tykk, så herjer det storm, og skulle det mot formodning være vindstille, så ligger tåken tett og klam over det golde landskapet. Det skulle gå nesten 150 år fra Semjon Tsjeljuskin i 1742 oppdaget og kartla kappet fra land, ved hjelp av hundesleder, til Nordenskiöld, som den første noensinne, lyktes i å seile forbi Russlands nordspiss. Mange spådde at Kapp Tsjeljuskin ville bli hans bane, og Sveriges sjøforsvarsminister, Carl Gustaf von Otter, motsatte seg derfor ekspedisjonen, som han mente var for risikabel. I 1878 la Nordenskiöld likevel i vei. Vega forserte det fryktede kappet uten dramatikk av noe slag, men Nordenskiöld var ikke videre imponert over omgivelsene: «(…) det var det ensformigste og ødeste Landskab, jeg har seet i Høinorden.»4

Vi fikk ikke tillatelse av grensevaktene til å gå i land på kappet og måtte derfor nøye oss med en tur langs klippene i gummibåter. Da vi kom på nært hold, var det lett å forstå hvorfor russerne ikke ville ha oss der. Kapp Tsjeljuskin var et økologisk katastrofeområde, en parodi på russisk forfall og manglende vedlikehold. Ikke hundrevis, men tusenvis av rustne oljetønner lå stablet oppå hverandre i sammenraskede hauger. Fra enkelte av tønnene rant strie bekker av gammelt drivstoff ut i havet. Bilvrak, rester av fly og helikoptre, uidentifiserbart metallskrot samt tomme, gapende boligblokker av betong med knuste vinduer og hullete, sprukne fasader; hele bosetningen var en eneste stor sovjetisk søppelfylling. Det var ikke en blomst å se, ikke så mye som en gresstust, kun nyanser av grått, sølebrunt og rustoransje. Eneste tegn til liv var de tre soldatene som brått hadde fått det travelt med å reparere radaren på et av takene mens de lot som om de ikke fulgte med på hva vi foretok oss i gummibåtene.

Taggete, sorte klippesteiner formet et skjold rundt Eurasias nordligste punkt. Ytterst på klippen lå det en liten gravlund. I strandkanten var det reist en varde til minne om Roald Amundsen; et eller annet sted skulle det også stå et minnesmerke over Nordenskiöld. Ved siden av den lille gravlunden sto en enslig russisk grensestolpe i rødt og grønt, like skitten og slitt som resten av basen.

Dagene til sjøs lignet hverandre, men til gjengjeld lignet de ingen av livets øvrige dager. Rastløsheten, som de første dagene fikk meg til å vandre hvileløst frem og tilbake i korridorene, opp og ned trappene, rundt og rundt på dekk, avtok etter hvert og ble erstattet av en slags ro, eller kanskje snarere resignasjon. Skipet beveget seg; jeg sto stille. Pensjonistene sov. Ikke hele tiden, selvsagt, men for hver lengdegrad vi beveget oss vestover, virket det som de ble trøttere og trøttere. De sov etter frokost, etter lunsj og etter middag, og tok seg gjerne en ekstra dupp under kveldsforelesningen om polarhistorie.

Anatolij, en av de russiske passasjerene om bord, kastet imidlertid ikke bort tiden på å sove. I timer av gangen travet han energisk rundt og rundt på nederste dekk; på en enkelt dag kunne han gå i seks–sju timer av gangen. Han var et sted i femtiårene, med en liten kulemage, intenst til stede i ett og alt. Når vi gikk i land, hadde han alltid med seg iPaden: «Kjære venner, nå står jeg på historisk grunn, jeg står på stedet hvor Nansen møtte Jackson, og hvor utallige andre ekspedisjoner har møttes,» deklamerte han inn i kameraet da vi steg i land på Kapp Flora. Så ramset han opp navnene på de øvrige ekspedisjonene som hadde møttes akkurat her, på Kapp Flora, Frans Josefs land, et av Arktis’ travleste møtesteder i de store polarforskernes epoke.

Om kveldene brøt av og til de russiske passasjerene ut i spontane sangorgier som ingen ende ville ta, den ene sangen avløste den andre, og alle, absolutt alle, kunne alle sammen og sang ivrig med. De britiske og australske pensjonistene betraktet det russiske blandakoret med reserverte, engstelige smil fra den andre enden av baren mens de nippet til melketeen sin, før de diskré trakk seg tilbake til lugarene sine for å sove mer. Hos russerne fløt vinen, og ikke minst vodkaen, og det tok aldri lang tid før Jevgenij, den russiske guiden, fant frem gitaren og fremførte melankolske viser. Etter som innholdet i vodkaflasken minket, ble det stadig enklere å overtale ham til å ta bare én sang til. Selv Anatolij tidde mens Jevgenijs sang sine triste sanger om det ensomme livet på tundraen. Konrad, den tyske skipslegen, løftet stemningen ytterligere med østtyske kjærlighetslieder i moll.

Da vi nådde frem til Champøya, også den en del av Frans Josefs land, måtte vi rokere på dagsplanene. En atomisbryter fra Rosatomflot-kompaniet, fullastet med turister som akkurat hadde vært på Nordpolen, lå for anker ute i bukta, og vi måtte pent vente til nordpolfarerne var om bord igjen, før vi kunne gå i land og beundre de enorme, trill runde rullesteinene. Slik er det blitt: Har man penger nok, kan man dra på cruise til Nordpolen, spise kaviar, drikke champagne og ta selfie i isødet, før man stiger om bord på isbryteren igjen og bevilger seg en drink i baren for å feire bragden.

For hundre år siden så situasjonen ganske annerledes ut. Polarhistorie er relativt ny historie: Frans Josefs land, med sine nesten to hundre store og små øyer, ble offisielt oppdaget så sent som i 1873 av en østerriksk-ungarsk polarekspedisjon, ledet av Julius von Payer og Karl Weyprecht. I likhet med mange andre ekspedisjoner og oppdagelsesreisende hadde Payer og Weyprecht siktet mot Nordpolen, som mange på den tiden forestilte seg som en stor, magnetisk stein omgitt av åpent hav. Skipet deres, polarskuta Admiral Tegetthoff, ble sittende fast i isen og drev nordover til øygruppen som de oppkalte etter den østerrikske keiseren. I motsetning til Nikolaj IIs land bærer disse øyene fremdeles sitt keiserlige navn, selv om også Østerrike-Ungarn og det østerriksk-ungarske monarkiet for lengst er gått over i historien.

Frans Josefs land ble snart det foretrukne startstedet for internasjonale ekspedisjoner med ambisjoner om å nå Nordpolen. Mange var kallet, ingen var utvalgt. Redningsoperasjonene var nesten like mange som ekspedisjonene. Overalt hvor vi gikk i land, så vi spor etter heltemot og tragedier. Enslige graver lå spredt utover øyene.

Under en fjellknaus på Kapp Heller på Wilczek Land kom vi over den beskjedne graven til nordmannen Bernt Bentsen, som døde her i 1899, trettiåtte år gammel. Han hadde vært med på Nansens legendariske fremstøt mot polpunktet, Fram-ekspedisjonen fra 1893 til 1896, og etter bare ett års hvile hjemme i Norge lot han seg verve til en ny ekspedisjon, denne gangen ledet av den amerikanske journalisten Walter Wellmann. Like bortenfor den enkle graven sto restene av stein- og torvkoia hvor Bentsen hadde overvintret sammen med landsmannen Paul Bjørvig vinteren 1898–1899. De hadde hatt i oppgave å vokte depotene som skulle benyttes under fremstøtet mot Nordpolen sommeren etter, mens resten av ekspedisjonsbesetningen overvintret på hovedbasen lenger sør:

«Lørdag 22. oktober reiste Baldwin, Emil og Olaf til Cap Tegetthoff,» skriver Paul Bjørvig i dagboken sin.5 «Tilbake i hulen er Bentsen og jeg. Gud vite om vi noensinde får se dem igjen. Det får være Guds vilje. (…) Oppvarming av hulen kommer ikke på tale. For å spare på brenselet, lager vi mat kun to ganger om dagen. Om aftenen leser vi i et blad. Vi har kun dette ene og må være sparsomlige her også. Mens den ene leser må den andre passe moselampen. Det er gått åtte dager siden vi ble alene og alt er gått godt hittil, unntatt våre soveposer som har vært gjennombløte siden vi forlot Cap Tegetthof. De er nå isbelagte. Årsaken til dette er Baldwin, som har behandlet oss som hunder. Når vi overnattet lå vi utsatt til for snø og fokk, mens han selv har tatt de tørreste og beste plassene. Der lå han å spiste sjokolade og annet godt, mens vi har spist hvalrosskjøtt.»

Etter kort tid ble Bentsen syk. Det begynte med halsvondt, men symptomene ble raskt verre:

«Mandag 12 november. Storm fra øst, – 28 grader. Bentsen er alldeles dårlig. Det ser ikke ut til at han kommer ut av soveposen mer. Han er ikke i stand til å reise seg fra køyen. Det er magen hans som er dårlig. Avføringen består nesten bare av blod.»

Ukene går, og Bentsen blir stadig dårligere. Bjørvig må alene holde isbjørnene på avstand, passe hundene og sørge for at de har mat og drikke. Polarnatten gjør at det er «like mørkt inne som ute», men av og til lyses himmelen opp av et prektig nordlys. Bjørvig har imidlertid mer enn nok å stri med og har hverken tid eller overskudd til å beundre fargespillet:

«Min kamerat har begynt å fantasere,» skriver han i desember. «Han vil bare at vi skal gå hjem til Tromsø, det er fort gjort, sier han. Dessuten ser han flere mennesker, som han taler med, og er forundret over at jeg ikke ser dem og taler med dem. (…) Jeg har nå mange slags beskjeftigelser her. Jeg er hundepasser, snømåker og ikke minst sykepleier, dog uten noen slags medikamenter. Derfor er jeg ikke redd for å komme til å benytte feil medisin.»

Julaften var Bentsen fremdeles i live, ja Bjørvig syntes til og med å merke at han var på bedringens vei. Men selve julefeiringen var ikke noe å skrive hjem om: «(…) det er vel den ensformigste og tristeste julaften noen kan oppleve. Vi er to forlatte som ligger her nord ved verdens ende på klodens barskeste sted i en liten snøhule.»

Natt til 2. januar underholdt de to nordmennene hverandre med sanger. Bentsen stemte i med to vers av Deilig er jorden:

«En bedre sang kunne visst ikke synges under sådanne forhold,» bemerker Bjørvig. Utpå natten sovnet begge to. Da Bjørvig våknet tidlig på morgenkvisten, var det helt stille i den kummerlige torvkoia: «Jeg trodde at han sov og ville ikke vekke ham. Jeg tente en fyrstikk og da så jeg at han var død. Jeg hadde lenge vært klar over at det ville gå den veien, og var på en måte fortrolig med det. Men når virkeligheten inntraff føles det annerledes. (…) Jeg sto opp og smeltet litt is, så vasket jeg av hans ansikt og hender og lot ham ligge i sekken hvor han døde. Vi ble enige da vi var alene i høst, at hvis en av oss døde skulle den annen beholde liket i hulen til ekspedisjonen kom nordover, for å bevare den døde fra bjørn og hunder.»

Bjørvig holdt løftet sitt:

«Det var jo litt trist å ligge sammen med den døde,» bemerker han nøkternt. «Kaldt var det før mens han var i live å ligge i soveposen, ennå verre føles det nå som han ligger død. Jeg får ta det som det kommer.»

Først etter to måneder, den 27. februar, kom Wellmann og de øvrige ekspedisjonsmedlemmene nordmannen til unnsetning:

«Hvordan har du det?» spurte Wellmann. «Og hvor er Bentsen?»

«Jo, jeg har det bra, men kameraten min er død,» svarte Bjørvig.

«Hvor har du begravet din kamerat?»

«Jeg har ikke begravet ham, han ligger der,» sa Bjørvig og pekte på den felles soveposen ved Wellmanns føtter. Bjørvig beretter at Wellmann ble stille en lang stund. Senere, da de hadde gravd en grav til Bentsen, gjorde Wellmann, Bjørvig og resten av den lille ekspedisjonen et forsøk på å rykke videre nordover, som planlagt. Etter bare noen uker måtte de gi opp og vende tilbake til basen på Kapp Tegetthoff.

Bjørvig deltok siden på mange flere polarekspedisjoner, både på Spitsbergen og i Antarktis. Vinteren 1908–1909 overvintret han som vaktmann på Spitsbergens nordvestkyst sammen med den erfarne ishavsskipperen Knut Johnsen, også denne gangen på oppdrag fra Wellmann. En maidag gikk Johnsen gjennom isen og ble borte. Denne gangen var Bjørvig alene en måned før hjelpen kom. Wellmann forsøkte senere å overtale Bjørvig til å dra tilbake til Svalbard, men Bjørvig hadde fått dosen:

«Jeg har hatt sorg nok fra Ishavet,» konkluderer han i dagboken. «Men har man ingen sorger, har man heller ingen gleder.»

Han døde i 1932, syttifem år gammel.

Meteorologen Evelyn Briggs Baldwin, som ifølge Bjørvig hadde mesket seg med sjokolade mens han og Bentsen hadde måttet ta til takke med hvalrosskjøtt, vendte tilbake til Arktis allerede i 1901. Denne gangen var han sponset av den amerikanske bakepulvermillionæren William Ziegler, som punget ut for hele tre nordpolekspedisjoner, den ene mer påkostet enn den andre, men alle mislykkede. Baldwins ekspedisjon ble tvunget til å overvintre på Algerøya, en av de sørlige øyene på Frans Josefs land. Restene av tømmerigloen som de oppbevarte forrådene i, står fremdeles igjen etter dem, forbausende intakt.

«Vi jobber på spreng med å berge verdifulle historiske gjenstander og dokumentere alt før det forsvinner,» fortalte Jevgenij Jevmonov, den unge historikeren som ledet arbeidet med å redde polarhistorien på Algerøya. «For tjue år siden var det førtifem meter fra hytta til vannet. Nå er det, som dere ser, bare to meter, og utviklingen går bare fortere og fortere. Permafrosten smelter, og stadig mer av kystlinjen blir spist opp av havet. Vi jobber på spreng. Den gang, i 1901, så det helt annerledes ut her. Baldwins skip lå omtrent der deres ligger nå, men omgitt av tykk is.»

Akademik Shokalskiy lå forankret noen hundre meter fra land, omgitt av rolig, dypgrønt hav. Det var ikke et isflak å se.

Polarhistorien er bokstavelig talt i ferd med å forvitre, smuldre opp og forsvinne fra jordens overflate. Arktis er blant områdene på kloden hvor de menneskeskapte klimaendringene er mest dramatiske og synlige: Oppvarmingen i nord skjer dobbelt så fort som det globale gjennomsnittet, og det går stadig fortere. Siden 1979, da målingene begynte, er det i snitt blitt 91 000 kvadratkilometer mindre is per år i Arktis, og havisen som er igjen, blir stadig tynnere og yngre. Det hele er en ond sirkel ettersom tykk, hvit is reflekterer solens stråler tilbake til atmosfæren, mens tynnere is, og havet, absorberer dem. I 1980 trengte fire prosent av solvarmen gjennom isen og ned i havet. I 2010 var tallet elleve prosent. Klimaforskere mener det ikke har vært så varmt i Arktis som det er nå på over 44 000 år, kanskje enda lenger.

Reisen gjennom Nordøstpassasjen med Akademik Shokalskiy, uten assistanse av isbryter, ville for få år siden vært utenkelig. Om noen år vil fremtidige passasjerer kanskje ikke støte på havis i det hele tatt. Landskapet vi reiste gjennom, var i ferd med å forsvinne. Arktis slik vi kjenner det, er snart borte. Prognoser tilsier at Nordøstpassasjen innen tjue år, kanskje tidligere, vil være isfri om sommeren, og gjennomsnittstemperaturen er ventet å stige med så mye som fem–seks grader innen 2080. For livet til lands og til vanns vil oppvarmingen av Arktis få enorme konsekvenser, og også vindsykluser og havstrømmer vil påvirkes. Varmt vann har dessuten mindre evne til å binde CO2 enn kaldt vann, noe som vil føre til en drastisk økning av CO2 i atmosfæren, som igjen vil skyte ytterligere fart på oppvarmingen. Et om mulig enda mer skremmende scenario er smeltingen av permafrosten i Arktis og Sibir. Smeltingen fører ikke bare til økt erosjon, men til massive utslipp av klimagasser som har ligget lagret i permafrosten i tusener av år. I 2016 døde en tolv år gammel gutt og 1200 reinsdyr etter at det brøt ut miltbrann på Jamalhalvøya i Sibir. Bakteriene hadde ligget lagret i permafrosten og våknet til live igjen da frosten smeltet. Hvilke virus og bakterier som ellers skjuler seg i den smeltende permafrosten, vet ingen.

Bare shippingbransjen, petroleumsindustrien og den russiske stat har grunn til å juble ved disse dystre utsiktene. Arktis rommer kanskje så mye som en femtedel av klodens olje- og gassreserver, og disse blir langt lettere tilgjengelige når isen smelter. Fra Kina og Japan til Nord-Europa er lengden på ruten langs Russlands nordkyst cirka en tredjedel av dagens rute via Suezkanalen. Kineserne har alt investert i isbrytere – isbrytere de snart kanskje ikke lenger vil behøve. De av 1800-tallets polfarere som forestilte seg Nordpolen som et enormt område med åpent hav, er i ferd med å få rett.

For russiske myndigheter åpner de dramatiske klimaendringene en potensiell gullgruve. Ikke bare vil de få lettere tilgang til olje- og gassressursene som ligger skjult under havbunnen, men de vil også råde over snarveien mellom Asia og Nord-Europa. Selv om den fremtidige skipstrafikken gjennom Nordøstpassasjen bare skulle utgjøre en liten brøkdel av den samlede trafikken gjennom Suezkanalen, vil dette like fullt gjøre nordområdene sentrale på en måte som vil snu opp ned på tradisjonell geografisk tenkning. Russlands håpløst avsidesliggende havner, som frem til nå har vært satt ut av spill store deler av vinterhalvåret, kan snart bli både travle og innbringende.

Som følge av at jordkloden blir stadig varmere, er en ny, nordlig æra i ferd med å forløses fra ismassene.

Ikke før var vi gått i land i Tikhajabukta på Hookerøya, vårt aller siste stoppested, før et helikopter dukket opp på himmelen og gikk inn for landing, fullastet med russiske grensevakter i det som må trone høyt på listen over verdens mest kostbare passkontroller.

Etter stagnasjonen, nedgangen og forfallet på 1990-tallet ruster Russland nå opp på ny i Arktis. Nedlagte militærbaser har fått en ansiktsløftning, og grensestasjoner, naturparker og værstasjoner bemannes igjen. Russland fremmet nylig krav i FN om 1,2 millioner kvadratkilometer av havbunnen i Arktis, inklusive den undersjøiske fjellkjeden Lomonosov, som ligger mellom Russland og Canada, og som strekker seg til selve nordpolpunktet. Danmark og Canada har gjort krav på samme område, nå er det opp til FN å avgjøre hvem havbunnen rettmessig tilhører.

I motsetning til i Kaukasus og Ukraina har Russland stort sett fulgt de internasjonale spillereglene i Arktis, en strategi de, med sitt enorme territorium, mest sannsynlig har mye å vinne på. Sammenlignet med Russlands grenseområder for øvrig har Arktis en påfallende fredelig historie. Her oppe i isødet er konflikter blitt løst med jus snarere enn våpen, også når dette har tatt tid. Først i 2010 ble Norge og Russland enige om en delelinje i den såkalte «Gråsonen» i Barentshavet. Forhandlingene hadde pågått siden 1970 og endte med at begge land fikk tilnærmet like store deler av det omstridte havområdet.

Tre dager på sjøen lå mellom oss og Murmansk. Barentshavet sparket fra seg, og ved middagsbordet var det på ny mannefall. Peter var stillere enn vanlig, ikke på grunn av sjøsyke, men fordi isforholdene gjorde det umulig å få til et besøk på Novaja Zemlja, dobbeltøya der sovjetmyndighetene prøvesprengte atombomber under den kalde krigen.

«Tror du det er flyplass der?» spurte han meg til slutt.

«Jeg aner ikke,» svarte jeg. «Du kan jo høre med de russiske parkvokterne?»

Hele Frans Josefs land er vernet som naturreservat, og alle turister må følges av russiske parkvoktere. To av dem hadde fått haik med oss tilbake til Murmansk. Sesongen var over, og de skulle hjem.

Peter nikket ivrig og nærmest slepte meg bort til parkvokternes bord, slik at jeg kunne oversette.

«Flyplassen er bare for militære,» opplyste Nikolaj, den eldste av de to. «Men de planlegger å bygge hotell på nordspissen, så om noen år vil det sikkert være mulig å komme seg dit på et eller annet vis. De kan jo ikke bygge hotell uten å få gjester dit.»

Peter lyste opp og gjorde et notat på den tettskrevne blokken med territorier: «Novaja Zemlja 2020?»

Fire uker i Arktis gikk mot slutten. Fire uker uten telefondekning, uten internett, uten kontakt med omverden. Ingen e-poster å svare på, ingen Trump-tweets å ergre seg over, ingen norsk valgkamp, ingen Facebook-oppdateringer eller meningsløse diskusjonstråder å følge med på; skipet og dets lille verden var alt som fantes. Slik må det ha vært å reise før i tiden: Var man borte, så var man borte, og hjemmet var bare et minne, en parallell verden, utenfor rekkevidde, og ikke som nå, alltid med deg i lommen.

Den lange reisen langs Russlands grense hadde begynt i et parallelt nyhetsvakuum to år tidligere, i Nord-Korea, også det på en gruppetur. Nå, to år og mer enn seksti tusen kilometer senere, var jeg ved veis ende. Helt siden jeg gikk ut av gymnaset, har jeg vært tiltrukket av Russland, av russisk kultur, litteratur, historie og språk, og ikke minst av det russiske folk, den såkalte russiske dusja, den russiske sjelen, og jeg har tilbragt år av mitt liv med å forsøke å forstå dette gigantiske landet og menneskene som bor der. Denne gangen hadde jeg gått annerledes til verks: Er det mulig å forstå et land og et folk betraktet utenfra, fra naboenes synsvinkel eller, som nå, fra et skipsdekk?

En grense er både svært konkret og ytterst abstrakt. I løpet av de fire ukene til sjøs krysset vi Russlands maritime grenselinje gjentatte ganger; vi beveget oss ut og inn av russisk og internasjonalt farvann, frem og tilbake over stiplede linjer som bare var synlige på kapteinens kart og GPS. Hver gang vi krysset den usynlige streken, måtte de russiske grensevaktene varsles minst fire timer i forveien. Grensen var en abstraksjon, den fantes egentlig ikke, like fullt var den en absolutt og uomgjengelig realitet.

Slik forholder det seg ikke med grensene som går over land. De er ofte høyst konkrete, bevoktet av kameraer, beskyttet av gjerder, ingenmannsland og buffersoner hvor det er strengt forbudt å oppholde seg. Den norske sosialantropologiens far, Fredrik Barth, utledet en berømt teori om at mennesket først blir seg selv og sin gruppe og kultur bevisst i møte med Den andre. Det er på grensen og i møte med det fremmede at identitet og kulturforskjeller skapes.

Russere hevder ofte at de hverken er europeere eller asiater, og de er heller ikke noe midt imellom, de er russere. Argumentet fremføres gjerne med en selvfølgelighet på grensen til selvgodhet, som om Russland er en verden i seg selv. Men Russland eksisterer naturligvis ikke i et vakuum. På alle kanter, bortsett fra her i nord, er det gigantomane landet omgitt av naboer, enkelte av dem store og mektige, som Kina, andre små og egenrådige, som Nord-Korea og Georgia. Er gårsdagens og dagens Russland skapt og formet av disse naboskapene?

Dersom svaret er ja, må det samme være gyldig også for nabolandene: Slik store deler av det moderne Russland er blitt til gjennom sine grenser, er nabolandene opp gjennom århundrene formet og slipt av den geografiske nærheten til det store landet i nord og i øst.

På globusen er landene pent adskilt fra hverandre, gjerne i forskjellige farger, som brikker i et puslespill. I virkeligheten henger selvsagt landmassen sammen; i naturen finnes ingen grenser, bare overganger. Det er menneskene som har delt opp verden i ulike farger, adskilt av streker på kartet. Noen av strekene er så nye at grensetraktatene ikke er ferdig fremforhandlet ennå – grensen mellom Estland og Russland er for eksempel fremdeles ikke ratifisert. Andre grenser er ratifisert, men i oppløsning, som i Øst-Ukraina, der ingen lenger vet hvor Russland slutter og det selvstendige Ukraina begynner.

Historien om Russlands grense er historien om det moderne Russland, med alle sine splitter nye naboland, og samtidig er det også historien om hvordan Russland ble til og følgelig om hva Russland er. Om det også er historien om fremtidens Russland, gjenstår å se. Da jeg for tre og et halvt år siden drømte at jeg vandret langs Russlands grense, var Putin ennå inne i varmen, 2008-krigen i Georgia var tilgitt, om ikke glemt, og vinter-OL i Sotsji sto for døren. Få uker senere annekterte Russland Krimhalvøya, og like etterpå brøt det ut krig i Øst-Ukraina. Den russiske grensen hadde på ny begynt å bevege seg.

Også i nord er grensen potensielt i bevegelse, avhengig av hva FNs byråkrater kommer frem til. I motsetning til de skyteglade separatistene i Ukraina er de utelukkende opptatt av at de juridiske forholdene tolkes riktig. Her trumfer, i alle fall foreløpig, kontinentalsokler og undersjøiske forhold politisk agitasjon og hodeløs nasjonalisme.

De siste dagene om bord på Akademik Shokalskiy sov pensjonistene enda mer enn vanlig. Samtidig nådde de russiske sangkveldene nye høyder. En ettermiddag fikk vi selskap. Brått var vi omgitt av hundrevis av grønlandssel og en stor flokk med vågehval. Med frosne fingre knipset jeg hundrevis av bilder, alle like mislykkede. Til slutt la jeg fra meg kameraet og bare nøt synet av de lekne selene og de flagrende hvalfinnene.

Hav og himmel, det var ennå alt som fantes. Det arktiske sommerlyset skiftet mellom hvitt, grått og gyllent; om kveldene strakte rosalilla, florlette striper seg over himmelen. Hver dag lignet ennå den forrige, selv om vi aldri var på samme sted. Likevel var det som om vi sto stille, vi forble i samme lugar, ved samme bord, samme stol, og slik fløt dagene bokstavelig talt over i hverandre. Tiden stoppet opp og gikk samtidig altfor fort, og plutselig var vi ved veis ende.

Den siste kvelden satt Anatolij bøyd over iPhonens kalkulator med et konsentrert ansiktsuttrykk.

«450 000 skritt!» forkynte han triumferende. «Noen over?»

Fargen forsvant fra kinnene hans da han like etter oppdaget at han hadde glemt å slå på lyden på videoopptakene, og at han derfor satt igjen med timevis med stumfilm fra reisen gjennom Nordøstpassasjen.

Peter satt som alltid fordypet i reiseplaner. Han var allerede langt inne i planleggingen av 2019 da Murmansk dukket opp i det fjerne. Monstrøse, skittengrå boligblokker tårnet seg opp i horisonten. Etter fire uker med forlatte værstasjoner som eneste tegn på menneskelig sivilisasjon, føltes alle disse bygningene nesten overveldende.

Det begynte å vibrere iltert i telefonen.

Vi var fremme.