Petter Nyquist

Eivind Hofstad Evjemo

PETTER

UTELIGGER

En fortelling fra gata

© 2017 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet

Layout: Ingrid Goverud Ulstein

Omslagsfoto: Aslak Danbolt

Bilder: Petter Nyquist, med unntak av s. 147 (Even Skyrud) og s. 169 (Lisbeth Andresen).

E-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-2110-3

Eivind Hofstad Evjemo har mottatt støtte fra Det faglitterære fond.

Av hensyn til personvernet er noen av personene som skrives om i boka anonymisert.

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Alle Petter Nyquists inntekter fra boksalget går til Stiftelsen Petter Uteligger. Stiftelsen er opprettet for å skape lyspunkter for mennesker i en utfordrende livssituasjon relatert til rus og gatemiljøet, det være seg også pårørende. Stiftelsen har som formål å drive omsorg gjennom sosiale og kulturelle tiltak for vanskeligstilte personer, som på grunn av rus eller andre forhold har problemer med å mestre dagligliv og arbeidsliv. Til gjennomføring av formålet kan stiftelsen yte økonomisk støtte til og/eller selv finansiere ulike arrangementer, utflukter og andre sosiale tiltak. På samme måte kan stiftelsen foreta direkte innkjøp eller yte økonomisk støtte til varige anskaffelser innenfor formålet.

Du kjenner mitt navn, men ikke min historie.

Du har hørt hva jeg har gjort, men ikke hva jeg har opplevd.

Gro Anita

Det mørkner. Gatelyssensorene registrerer det samme og sørger for at hele nabolaget med et rykk får lysbesatte veier og lekeplasser. Husene lyser dust gjennom den tynne kveldsskodda som kommer sigende over åkrene. Men jeg ser ingen. Det er denne stemninga, tenker jeg, som får folk som kommer til Norge til å undres hvor de egentlig har havna, for hvor er alle menneskene?

På høyre side ligger rekkehusene. På den andre siden ser jeg en skole. En lekeplass. Noen nedskriblete benker. Jeg stopper bilen og drar i håndbrekket.

«Da er vi framme!»

«Jippi!» hører jeg fra baksetet.

Jeg går ut av bilen og løsner Marius fra barnesetet, han har blitt knappe tre måneder og slipper smukken. Ingrid hopper ut. Kjæresten min Mari tar barnevogna ut av bagasjerommet, slår den opp og ruller den fram til meg.

Ingrid har gledet seg enormt. Som barn flest elsker hun alt som har med bursdager å gjøre. Det er også hun som skal overrekke gaven, et ansvar som har gjort henne nesten søvnløs. Vi har også blåst opp ballonger, tatt med en rosa lekegris til bikkjene, kjøpt gavekort fra Escape Room og skrevet et bursdagskort der Ingrid har skrevet: «Til Gro Anita. Vi er veldig glad i deg. Gratulerer med dagen.»

På den andre siden av gata henger en boksesekk fra et enslig tre, bursdagsbarnets BMW står som vanlig dekket til med hvitt biltrekk for å beskytte den mot vær og vind. Jeg vet at hun elsker den bilen, selv om hun ikke har lappen lenger, at hun ofte går ut og legger hendene på rattet for å kjenne på friheten som ligger i det å kunne drømme seg vekk.

Inngangspartiet er slitt, mangler rekkverk og kunne trengt et strøk med maling, en enslig gullsprayet metallfelg henger på den høyre siden av døra. Et hundeskilt hvor det står: «Her vokter jeg – inngang skjer på eget ansvar» er festa til stakitten som skiller hageflekken fra fortauet.

Ikke noe lys fra soveromsvinduet, det er som alle de andre vinduene er dekket godt til fra innsiden.

Jeg tenker på alt som har skjedd, prøver å se det for meg, at her kommer jeg og min lille feststemte familie – Mari, Ingrid og Marius – alle intetanende om hvilke scener som har utspilt seg her. At det sikkert har vært opptil hundre politibiler her i løpet av de siste årene. Flere ganger har de møtt opp, med hjelm, batong og skjold.

I det samme treet som boksesekken henger fra, har bursdagsbarnet prøvd å ta livet sitt og sendt selvmordsselfie til sine foreldre. Og etter å ha inntatt store mengder GHB, har hun gått ut og lagt seg på plenen og tatt «svømmetak», overbevist om at hageflekken hadde blitt forvandlet til et basseng.

Det er også her hun skal ha beveget seg med en rekke åpne sår fra selvskading, hvorpå hun skremte barna i skolegården på den andre siden i en slik grad at foreldrene deres ba kommunen om å tvangsflytte nabolagets uromoment.

Til tross for alt dette, så vet jeg at vi er trygge og at ingenting kommer til å skje med oss. Jeg har vært her mange ganger før, sittet i mange timer og snakket med henne. Blitt kjent med personen bak de psykiske problemene, sett et annet menneske enn «narkodama», som mange i nærmiljøet omtaler henne som.

I det øyeblikket vi går opp på trappen slår en sensorstyrt 1000 watts lampe seg på og blender oss. På veggen henger det en lapp hvor det står: «Området er TV-OVERVÅKET.» Det minner meg på at Gro Anita lenge har visst at vi er på vei, sikkert helt siden vi parkerte har hun sett oss fra skjermene inne i huset.

«Kan jeg ringe på?» spør Ingrid.

Men det rekker hun ikke før en smilende Gro Anita plutselig kommer fram i døråpninga. To hunder kommer tiltende etter.

Forfjamset begynner den lille familien å synge en ustemt og litt hakkete versjon av bursdagssangen til 29-åringen.

*

Etter at jeg 12. november 2014 dro hjemmefra og bodde 52 dager på gata i Oslo, har det plutselig gått 1036 dager. På denne tida er det mye som har endra seg i livet mitt. Jeg har blitt kjent med mennesker jeg ikke hadde omgåttes med før, jeg har sett nye deler av Oslo og Norge med andre øyne og har fått et nytt nettverk av mennesker med forskjellige utfordringer i livet. Det har vært mange sterke møter som har satt spor i meg. Folk jeg har blitt glad i, som har beriket meg som person, som har endret mine verdier og holdninger.

Jeg har fått flere nye venner, blitt kjent med en haug med mennesker som mange lett dømmer ut ifra utseende og omgivelsene de beveger seg i. Hvem er disse folka bak fasaden? Det var det jeg var nysgjerrig på da det hele startet.

Jeg tenker ofte at jeg har lagt ut på en reise som jeg ikke vet hvor tar meg, at jeg fremdeles drives av den samme nysgjerrigheten til å se mer, lære mer, lytte mer. Hvordan det hele begynte, hvordan jeg langsomt begynte å få åpna øynene for virkeligheter langt fra min egen, starta imidlertid i noen flomvernstuneller under Las Vegas i 2011.

Under neonlysene

LAS VEGAS

Juli, 2011

Tørr, steikende sol. Palmeblader som svinger i vinden. Kasinoreklamer hengende i høye master over hovedveien. Foran oss ligger inngangen til et beksvart hull som går dypt inn under The City of Dreams. Ikke langt borte ligger The Strip, paradegaten fylt med sine svimlende neonlys og Elvis-look-alikes, sine elleville kasinoer og himmelhøye hoteller med fontener på taket.

Det er 2011 og Aleksander Gamme og jeg har dratt på «ekspedisjon» til Las Vegas. Ideen om å dra hit fikk vi etter å ha ligget hutrende kalde på en fjellhylle på vei opp K3 året før, i håp om å bli de første nordmennene som skulle bestige det tolvte høyeste fjellet i verden. Det pakistanske fjellet hadde vært en større utfordring enn forventet, motivasjonen var på bånn etter at vi hadde forsøkt å nå toppen to ganger og innså at vi måtte gi opp. Der og da bestemte vi oss for at neste ekspedisjon skulle være til et helt annet sted, hvor alt som nå var utenfor rekkevidde, skulle være godt innenfor rekkevidde. Etter at vi hadde vært på ekspedisjoner i tusenvis av kilometer i polare strøk, i ugjestmilde områder rundt om i verden, tenkte vi at vi hadde frosset nok for et helt liv. Så nå ville vi på helt nye eventyr, gå ut i noe vi visste lite om, på helt andre arenaer. Lista besto av god mat, damer, at det skulle være varmt og kanskje noe festing. Derfor bestemte vi oss for å krysse Las Vegas på langs med ekspedisjonspulker påmontert skateboardhjul. Det skulle være en urban ekspedisjon hvor vi skulle sove på gata, sammen med folk vi eventuelt møtte.

En av tingene vi hadde hørt om og var nysgjerrig på, var at det bodde noen folk i tuneller under bakken, og dem hadde vi lyst til å besøke.

Inngangen til en av de mange flomvernstunellene i byen ligger bare femti meter unna det berømte skiltet «Welcome to Fabulous Las Vegas». Hensikten med tunellene er å føre bort regnvann, men ettersom det er tørke store deler av året, har flere av byens hjemløse trukket inn i dem og bor der i kortere eller lengre perioder og danner sine egne små samfunn.

Her møter vi forfatter og journalist Matthew O’Brien. Han er i begynnelsen av førtiåra, har på seg langbukse og lue. Han kjenner mange av folka som bor inne i det 200 kilometer lange tunellnettet og skal ta oss med inn. I boka Beneath the Neon beskriver han sine erfaringer med dem som faller utenfor samfunnet i Vegas. Han beskriver en by som selger seg som et Disneyland for voksne, som et sted der drømmer blir til virkelighet, men der realiteten er at byen mye mer effektivt produserer sosiale tapere og gjeldsslaver.

«Man kan ikke bare gå rett inn», sier han. «De som bor i tunellene er territorielle. De beskytter det som er sitt. Det må man respektere.»

Matt sier at han ikke trenger å gå bevæpnet inn, samtidig snur han den store lommelykten sin og insinuerer hvordan han også kan bruke skaftet som slagvåpen.

«Man vet jo aldri. Plutselig møter man folk man ikke har møtt før. Folk som er rusa. Folk som er truende. Folk som ikke vil ha deg her.»

Tunellgangen er akkurat så høy at vi kunne stått oppreist, men Matt råder oss til å holde oss unna veggene og taket.

«Det er giftige edderkopper her, svarte enker, brune eneboere; jeg har møtt folk her inne som har stygge bittsår, store hevelser på bein og hender.»

I sprekkene har noen stappet avispapir for å holde insektene unna. Matt forteller at dette er en måte å røyke dem ut på ved å sette fyr på papiret.

Verken Aleksander eller jeg vet egentlig hva vi har begitt oss ut på. Jeg forsøker å danne meg et bilde av menneskene som bor her nede. Kjenner pulsen stige, vet ikke hvem de er, hva de vil. På andre ekspedisjoner jeg har vært på, har jeg vært redd for snøskred, stormer, av å gå tom for vann, mat, bensin; nå kjenner jeg at det er menneskene jeg frykter.

Tunellen heller nesten umerkelig nedover, slik at regnvannet skal kunne føres naturlig vekk. Det er bare to uker siden vannet flommet gjennom her.

«Det fylles raskt opp når det først regner», sier Matt. «Her kommer alt samtidig. Og ettersom det ikke regner så ofte, tar vannet også med seg søppel, greiner, ølflasker. Så man har ikke så mye tid på å komme seg ut.»

«Så folk kan drukne her inne?»

«Definitivt. Folk har druknet her inne. En kjent konspirasjonsteori er at folka som styrer byen, åpner slusene litt ekstra når det regner, for slik å hjelpe regnet med å fylle tunellene, for å få skylt unna ‘dritten’.»

Vi hører en lyd inne fra mørket.

«Er det deg, Mike?» spør Matt.

«Yeah.»

«Det er meg, Matt. Jeg kommer med to nordmenn. De har trukket pulkene sine helt fra Norge for å møte deg.»

En smilende, tannløs fyr trer fram i lyset. Han har på seg en stor t-skjorte, joggesko og fiskerhatt med noen solbriller oppå.

Mike presenterer seg og virker glad for å se oss. Jeg blir overraska, hadde forventa en helt annen type. Han her ligner en hvilken som helst amerikaner, tenker jeg.

Rundt i tunellgangen står tinga hans, en hammock, en sykkel, noen flasker, en koffert og en golfkølle.

«Hva bruker du den til?»

«Til å spille golf, selvfølgelig.»

«Det er en eksklusiv golfbane rett over her», sier Matt. «Det er en stige lenger inn i tunellen som fører rett opp til banen.»

«Der har det gått rikfolk som Tiger Woods, Bill Clinton, Donald Trump», sier Mike og ler. «Når det triller en golfball ned i tunellen, slår jeg den bare rett tilbake og roper: ‘Fore!’»

En annen fyr kommer gående fra dypet. Han presenterer seg som Steve. Mike omtaler ham som borgermesteren, men det er lite autoritet å spore i framtoninga hans. Han har runde briller over to små øyne, en gutteaktig sveis, sølvgrå i fargen, en oppkneppet, svart skjorte med små palmer på. Han holder en flaske med energidrikk i hånda og begynner å fortelle om da han holdt på å dø under den siste flommen.

«Jeg sto med vann opp til brystet og tenkte at nå var det min tur. Men så fikk jeg tak med beina igjen og kunne bevege på meg. Jeg mistet alt. Telt, sykkel, bøker. Klær.»

«Så madrassen er alt du har igjen?»

«Jepp.»

«Las Vegas har en tradisjon for å være slem», sier Matt. «Den er rangert som den verste byen for hjemløse i USA. De fleste turistbyer er sånn. Folk kommer til Vegas for å glemme, for å slippe smerte, for å tre inn i en annen virkelighet, en drømmeverden. Det er derfor man sjelden ser hjemløse oppe på The Strip, foran kasinoene. De skal liksom holdes utenfor, være usynlige.»

Vi fortsetter videre innover i tunellen. Passerer steder hvor folk har bodd, noen i dager, andre i uker, noen i måneder og andre i år. De syv dødssyndene står skrevet med store, skråstilte bokstaver på veggen. Små kryptiske beskjeder er risset inn i betongen. Julekort med nifse nisser med bjeller i hendene. Sider revet ut av pornoblader slengt rundt.

Etter hvert kommer vi til en jordhaug der restene etter teltet til Steve stikker ut. Vridde metallstenger står til alle kanter. En grill som han har forsøkt å dra opp, men som sitter for godt fast i mudderet.

«Vi feirer jul her nede», sier han. «Da drikker vi oss fulle. Dette er tross alt hjemmet vårt. Vi har ikke noe annet. Men jeg ser fram til å komme meg videre. Jeg vil aller helst ha tilbake frisørlisensen min, kanskje hoppe om bord på et cruiseskip for å jobbe, reise.»

Vi kommer ut av den 800 meter lange tunellen. Sollyset svir i øynene.

Borgermesteren tar noen slurker av energidrikken sin og blir stående å betrakte det tørre landskapet. Tørka gress ligger veltet ut over skråninga. Skrot som har blitt ført hit av flommen, har stivna inn i lysegult mudder. Vi myser mot himmelen en stund før Matt til slutt sier: «Skal vi gå inn igjen?»

*

Mike sitter i den provisoriske hammocken sin og røyker. Røyken blander seg med lukten av eksos. Lufta er knusktørr, stillestående, jeg kjenner sotpartikler legge seg på tunga og begynner å suge til seg spytt, gjør det vanskelig å svelge. Han begynner å fortelle om en fyr som for noen uker siden sovna med sigaretten i hånda og satte fyr på madrassen sin.

«Det var like før vi strøyk med her inne.»

«Så om dere ikke skylles ut med vannet, så røykes dere ut?»

«Det er et tøft liv.»

«Hva liker dere å gjøre på en fredags kveld, da?» spør Aleksander.

«Vi går for å ha det fett. Nyte Vegas. Jeg elsker Vegas!»

«Kan vi bli med?»

«Selvfølgelig! Timene før midnatt er den beste tiden å gå på kasinoene. Det er da folk tjener penger. Folk må føle at de vinner litt, før de begynner å tape stort. Alt er forutbestemt. Alle hotellene, alle bassengene, alle dansende fontener, alt du ser er finansiert av tapere.»

Vi stikker innom dassen på McDonalds for å vaske oss, for skal vi ha noen sjanse for å blende inn blant kasinogjestene, må vi i det minste være reine. Steve unner seg en sleik. Mike bøyer seg ned og vasker ørkensanda av joggeskoene mine.

Stemninga er stigende.

De neste timene går med til å vandre mellom digre kasinoer, plukke opp pengegevinster som stormannsgale spillere har glemt igjen. Det er ikke snakk om store beløp, opptil tretti dollar, men disse setter Mike og Steve i omløp, innkasserer sine små seire på maskiner de vet gir gevinst, tar pengene og går.

På Mandalay Bay, et av de store kasinoene, mister vi Mike. Vi går ut og ser at han venter på oss.

«Hva skjedde egentlig?»

«Jeg ble kasta ut.»

«Hvorfor det?»

«For ingenting. Det er en vekter som ikke liker at jeg er der, som kjenner meg igjen. Han sa jeg skulle pelle meg ut. De følger med på oss, veit du. Sånne som oss er ikke velkomne overalt.»

Jeg blir sint, men Steve sier at jeg skal ta det med ro.

«Du blir vant til det», sier han. «Sånn er det bare.»

Han trekker opp munnspillet, sier han vil forsøke å spille inn litt penger som gatemusikant. Jeg greier først ikke å slippe det at han ble pælma ut, men det har han tilsynelatende allerede glemt. Han har åpenbart ikke tenkt å la noe sånt sette en stopper for kvelden, det er folk som meg, som ikke er vant til å bli tråkka på, kasta ut, som føler sterkest på irritasjonen. Han bor i en tunell, det er fredag, han vil ha det gøy, blir dessverre kasta ut av et kasino av en idiot, men hvorfor bry seg?

Etter noen timer begynner vi å traske tilbake. Det tar ikke lang tid før jeg føler at vi er utenfor byen. Noen puppedamer har en stille fotoshoot i en park. Mike forteller at det største hotellet i byen trekker 50 000 kroner bare i strøm. I timen.

«Det er en rar by å være fattig i.»

Det er sikkert flere millioner mennesker som tar bilder av skiltet «Welcome to Fabulous Las Vegas» i løpet av et år, uvitende om at det bor folk i tunellene bare noen hundre meter unna. Men noen av dem har glemt igjen en pose med øl ved en gatelykt, og den snapper Mike opp.

«Ding, ding, ding, I hit the jackpot», sier han mens han løfter opp én og én flaske Budweiser.

Byens brus ligger bak oss nå. Gløden fra The Strip er avtagende. Lyden av våre egne skritt blir igjen hørbare. Jeg ser de mørklagte tomtene der det sikkert ligger en og annen uheldig gambler begravd. Ser for meg at neste gang vi kommer hit, er det reist et hundre meter høyt hotell der.

«Back to reality», sier Mike da vi entrer tunellen. På gulvet piler det noen kakerlakker som han tråkker på. Han legger seg i hammocken og tenner en sigg. Han har tatt av seg skjorta, har en amatørmessig ulvetatovering på det ene brystet, tar et dypt drag. Blåser røyken langsomt ut.

Aleksander og jeg legger oss på gulvet. Steve setter seg på bakken.

«Her nede mister du all tidsfølelse», sier Steve. «Tida bare går. Jeg er 58 år nå. Røyker litt marihuana av og til, men best liker jeg å hive meg på sykkelen, ta på meg hodetelefonene. Suse av gårde. Marihuana får meg til å tenke for mye, så jeg må være forsiktig. Las Vegas er en by der tida forsvinner, der alt måles opp imot hvor mye penger du har. Har du ikke penger, har du egentlig ingen frihet, du havner utenfor tida.» Han blir ettertenksom. «Jeg barberer meg, prøver å se bra ut. Men flommen var ødeleggende for meg. Det føles som om jeg holder på å gi opp.»

«Er det sånn at du gleder deg til å komme ned hit når du er der oppe?»

«En av hovedgrunnene til at jeg kommer tilbake, er egentlig at jeg er en veldig privat person. Jeg elsker å komme ned hit, kan tilbringe måneder her nede bare med å tenke …»

«På hva da?»

«På forskjellige ting. På livet mitt. Hvordan det ble.»

«Hva er drømmen din?»

«Det er vanskelig å svare på.»

«Få tilbake jobben?»

«Det er ikke noe liv her nede. Jeg har også en vond rygg. Legen sa jeg har seks til åtte måneder igjen til jeg kanskje må sitte i rullestol. Ryggraden min brytes ned. Det er en sykdom. Det er ganske hardt å svelge. Noen ganger, når jeg har penger, tar jeg inn på et hotell. Hvor og hvor lenge kommer an på pengene, men etter en stund må jeg alltid ned hit igjen. Jeg ber hver natt.»

*

Det var først da jeg skrudde av lommelykta at jeg innså hvor mørkt det var i tunellene. Jeg sperra opp øynene, men blikket fant ingen lyspunkter å fokusere på, ingen lysstriper som sneik seg inn under en dørkarm, ingen skyggevariasjoner i en gardin, nei, det var først og fremst mørkt. I stedet avtegnet sivilisasjonen seg som en fjern og susende lyd fra trafikken som passerte over oss. Det var som å ligge i et styrtet romskip. Inne i dette mørket hørte jeg Mike, som begynte å snorke, noe som tok litt brodden av romskipsforestillingen, for da ble jeg påmint om at dette handlet om mennesker, og at dette først og fremst var menneskers hjem. Jeg tenkte på Steve, hvordan han ofte lå våken og så for seg det livet han kunne ha hatt. Kanskje så han for seg seg selv i en frisørsalong på et cruiseskip, at han samtidig som han klippa håret til en norsk turist, umerkelig drev mot nye havner. Så hadde han altså havna her i stedet.

Da vi våknet, var det nesten like mørkt som da vi la oss. Bare et vagt lys fra tunellåpningen nådde oss. Vi skulle videre inn til byen og noen dager etterpå fly hjem til Norge. Mike og Steve fulgte oss ut og tok farvel.

På overflaten var rushtrafikken godt i gang. Lastebiler raste forbi oss og gjorde det vanskelig å høre hva folk sa. De omfavna oss og ønska oss lykke til videre. Jeg så disse to mennene stå igjen foran de mørke, gapende inngangene, at de snart skulle inn dit igjen og leve videre der. Fylle dager, jobbe, drive. For dem var vi bare to besøkende, vi hadde tilbrakt litt tid med dem, men nå skulle vi tilbake til vår verden. Vi så golfspillere trene innspill på en øvingsgreen. Kjente sola som steikte fra den klarblå himmelen og innhylla landskapet i et flatt, musikkvideovennlig lys. Og da vi snudde oss, så vi ikke lenger tunellinngangene, de hadde sunket tilbake til stedet hvor Las Vegas ønsket å ha dem, nemlig i glemselen.

*

Skjebnen og livet til Mike og Steve ble med meg hjem. Ikke bare viste de meg at det går an å finne lyspunkter selv om man bor i en tunell, de viste meg også hvordan frykten man går det fremmede i møte med, først og fremst kommer fra en selv. Det var ingen onde, skremmende typer som kom trampende ut fra tunellen, det var to sjenerøse, morsomme fyrer som gjorde så godt de kunne med å kjempe for livet sitt, for å ha nok å spise og drikke selvfølgelig, men også for å oppleve ting. Å overleve fysisk er en utfordring, å overleve psykisk er enda vanskeligere. Deres fortrinn var at de var to, et samhold som gjorde dem sterkere og livet utholdelig. Mennesker trenger mennesker.

De møtene vi hadde med mennesker som lever på siden av samfunnet i Las Vegas, være seg Mike og Steve, men også dem som vi siden møtte oppe på hovedgaten utkledde i Elvis-kostymer eller actionfigurdrakter, var med på å åpne opp øynene mine. Jeg husker en samtale jeg hadde med en mann i Spiderman-drakt, men ettersom jeg sleit med å høre hva han sa, spurte jeg om han kunne ta av seg maska. Det ville han ikke. Jeg tenkte at også Spiderman-mannen hadde blitt dratt mot Las Vegas i en drøm om et bedre liv, han hadde gata som arbeidsplass, men distanserte seg fra den ved å dra på seg maska. Han skjulte seg for at det ikke skulle bli så tydelig at han sto utenfor. Mike fortalte at noen av dem som bor i tunellene jobber på kasinoene og hotellene i byen, og tjener så lite at de ikke har råd til å bo andre steder. Denne brutale måten å bruke og forbruke mennesker på ligger nedfelt i konkurransekonseptet som hele Las Vegas er bygd på. Det er egentlig ikke en by hvor du kan klage over at du er fattig, for det er din egen skyld, det var du som spilte på feil farge.

Da jeg dro hjem fra Las Vegas, begynte jeg å tenke på Oslo. Oslo er hovedstaden i landet som stadig kåres til verdens lykkeligste land. Det slår meg hvor stivnet denne forestillingen om vår egen suverenitet er. At det blir historien om oss selv, den vi forteller folk vi møter når vi er ute og reiser, et slags referansepunkt som egentlig skjuler en karakteristisk norsk selvgodhet.

Hva blir vi blinde for? Hvem var de menneskene som bodde på gata tretti minutter fra hjemmet mitt? Hvem var de som jeg for det meste ga faen i og også til tider irriterte meg over? Hvordan ble de en del av gatemiljøet?

Norge er ikke bygd opp omkring idealer som konkurranse og frihet på samme måte som USA, for oss har verdier som fellesskap og solidaritet tradisjonelt sett vært viktigere. Men også i denne samfunnsmodellen dannes det baksider og blindsoner som gjør at mennesker faller ut. Jeg ville kjenne på hvordan det var på min egen kropp.

Siden skulle jeg lære mye om hvor vanskelig det er å overleve i verdens lykkeligste land.