Klara Lidén

Uten tittel, (poster painting) 2010

© Klara Lidén, (untitled, poster painting 2010). Plakat og maling. Takk til Lidén og Galerie Neu

Å GÅ

Erling Kagge

Å GÅ
– ett skritt av gangen

Takk til mor og far som tok meg med på tur,
og til Ingrid, Solveig og Nor

You’re walking. And you don’t always realize it

But you’re always falling

With each step, you fall forward slightly

And then catch yourself from falling

Laurie Anderson, Walking and falling

I

En dag kunne ikke lenger mormoren min gå. 

Den dagen døde hun. Fysisk levde hun en stund til, men de nye knærne som var operert inn for å erstatte de gamle, var utslitt og maktet ikke å bære kroppen hennes. Liggende i sengen ble også kraften i musklene borte. Fordøyelsessystemet sviktet. Hjertet slo saktere, og pulsen ble ujevn. Lungene tok opp mindre og mindre oksygen. Mot slutten gispet hun etter luft. 

På den tiden hadde jeg to døtre hjemme. Den yngste, Solveig, var 13 måneder. Mens oldemoren hennes sakte krympet seg sammen til fosterstilling, kjente Solveig at tiden var inne til å lære seg å gå. Ved å heve armene over hodet og holde i fingrene mine klarte hun å stavre seg bortover stuegulvet. Hver gang Solveig slapp taket og forsøkte å gå noen skritt alene, oppdaget hun hva som er opp og ned, og forskjellen på langt og kort. Da hun snublet og traff hjørnet av stuebordet med pannen, erfarte hun at noe er hardt og noe annet er mykt. Å begynne å gå er kanskje det farligste du må gjøre i løpet av livet.

Med armene ut til siden for å holde balansen kunne hun snart gå alene over stuegulvet. Usikkerheten gjorde at hun gikk med korte skritt i en stakkato takt. De første gangene jeg så henne, ble jeg overrasket over hvordan tærne hennes sprikte. Det var som om de forsøkte å gripe fast i stuegulvet. «Et barns fot vet ennå ikke at den er en fot», den ønsker å være en sommerfugl eller et eple, som den chilenske poeten Pablo Neruda åpner diktet «Til foten fra dens barn».

Med ett gikk hun med litt sikrere skritt gjennom den åpne terrassedøren og ut i hagen. Føttene hadde da ikke lenger bare kontakt med gulvet, men med jordens overflate. Gress, stein, jord og snart asfalt. 

Litt av personligheten – temperamentet, nysgjerrigheten og viljen – kom bedre frem når hun gikk. Kanskje tar jeg feil, men når jeg ser et barn lære å gå, blir jeg enda sikrere på at gleden ved å oppdage og beherske er den sterkeste kraften som finnes. Å sette det ene benet foran det andre, utforske og overskride, ligger i vår natur. Oppdagelsesferder er ikke noe vi begynner med; det er noe vi slutter med. 

Da mormor ble født på Lillehammer, 93 år før Solveig, brukte familien fremdeles bena når de skulle fra ett sted til et annet. Ville mormor reise langt, kunne hun benytte tog, men hun hadde ikke så mange grunner til å dra fra Lillehammer. I stedet kom verden til henne. Gjennom ungdomsårene opplevde hun at masseproduserte biler, sykler og fly kom til Oppland. Mormor fortalte meg at oldefar hadde bedt henne om å bli med ned til Mjøsa for at de sammen skulle se et fly. Hun fortalte om det med en slik innlevelse at man nesten skulle tro det var hendt dagen før. Himmelen var ikke lenger forbeholdt fuglene og englene.

Homo sapiens har alltid gått. Helt siden våre forfedre vandret ut fra Øst-Afrika for 70 000 år siden, har vår historie handlet om å gå. Bipedalismen, det å gå på to ben, la grunnlaget for alt vi er i dag. Vår art krysset Arabia, fortsatte til fots opp mot Himalaya og spredte seg østover gjennom Asia, over det frosne Beringstredet og gjennom Amerika, eller sørover til Australia. Andre gikk vestover til Europa og endelig helt opp til Norge. Disse første menneskene kunne gå langt til fots, jakte på nye måter over større områder og oppleve mer. Dette levesettet gjorde at hjernen utviklet seg raskere enn på noen andre skapninger. Først gikk vi, så lærte vi oss å gjøre opp ild og tilberede mat, og dernest utvikle språk. 

Språkene menneskene skapte, gjenspeiler at livet er en lang fottur. På sanskrit, som har sitt opphav i India og er et av verdens eldste eksisterende språk, har man gitt fortiden ordet gata, «det vi har gått», og fremtiden heter anāgata, «det vi ennå ikke er kommet frem til». Gata er språklig i slekt med det norske «gått». På sanskrit heter nåtiden noe så naturlig som «det som blir til rett foran oss», pratyutpanna.