Hege Duckert

Summen av
små ting

Fra symaskin til selfiestang
25 ting som har forandret Norge

© 2018 Kagge Forlag AS

OMSLAGSDESIGN OG LAYOUT: Terese Moe Leiner

E-BOK: akzidenz as | Dag Brekke

omslagsillustrasjon: tegning: Helene Egeland, foto: Olav Olsen / Aftenposten / ntb / Scanpix

isbn: 978-82-489-2278-0

BILDEKREDITERING:

Gro Harlem Brundtlands sko – FOTO: Olav Olsen / Aftenposten / NTB / Scanpix

Ketil Stokkans mobiltelefon – FOTO: Jan Greve / NTB scanpix

Hallvard Flatlands lykkehjul – FOTO: Arne Iversen / VG / NTB / Scanpix

Frederic Hauges elbil – FOTO: Line Møller / VG / NTB / Scanpix

Kristin Halvorsens telys – FOTO: Mimsy Møller / Samfoto / NTB Scanpix

Cindy Crawfords undertøy – FOTO: Ingar Johansen / NTB/ Scanpix

Gisle Hannemyrs modem – FOTO: Ola Sæther (Bildet viser en harddisk, ikke modemet)

Mona Juuls pass – FOTO: Overvåkingspolitiet / NTB Pluss / Scanpix

Kim Frieles brudekjole – FOTO: Lise Åserud / NTB / Scanpix

Vegard Ulvangs sokk – FOTO: Terje Mortensen / VG / NTB scanpix

Kjell Magne Bondeviks sykemelding – FOTO: Stein J. Bjørge / Aftenposten / NTB / Scanpix

Jo Nesbøs kaffebar – FOTO: Roger Neumann / VG / NTB scanpix

Bård Tufte Johansens kyllingdrakt – FOTO Morten F. Holm / NTB / Scanpix

Bjørn Kjos’ trillekoffert – FOTO: Morten Uglum / Aftenposten / NTB scanpix

Bushra Ishaqs stetoskop – FOTO: Henrik Beckheim

Jens Stoltenbergs sykkelhjelm – FOTO: Thomas Nilsson / NTB / Scanpix

Aslak Sira Myhres barnevogn – FOTO: Rolf M. Aagaard (Barnevogna er ikke identisk med barnevogna i teksten)

Anne Kat. Hærlands vin – FOTO: Roger Neumann / VG / NTB / Scanpix

Snøhettas operatak – FOTO: Bård Løken / NN/ Samfoto / NTB / Scanpix

Yngve Slyngstads PIN-kode – FOTO: Jørgen Braastad / VG / NTB / Scanpix

Trine Sandbergs pizza – FOTO: Mona Nordøy

Marie Moræus Hanssens pulsklokke – FOTO: New York Marathon

Erna Solbergs selfiestang – FOTO: Kyrre Lien / VG / NTB / Scanpix

Anne B. Ragdes røykebalkong – FOTO: Leikny Havik Skjærseth / Adresseavisen

Jenny Skavlans symaskin – FOTO: Guro Holmene / Side2.no

Forfatteren har mottatt støtte fra Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening (NFFO)

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Til Jonas og Nora,
som skal arve alle tingene mine

Våren 1879 kom en 20 år gammel gutt fra København til Kristiania. Han var sønn av en marineoffiser og hadde selv fått utdannelse som maskintekniker. Jeg vet ikke om det var nød eller lyst som fikk ham til å utvandre, eller hvorfor han valgte å reise mot nord. Men jeg vet at to ting ble avgjørende for livet hans i Norge: Bibelen og en symaskin.

Min oldefar flyttet på kryss og tvers i sitt nye hjemland. Annethvert år pakket han sammen sakene sine og dro videre, fra Stavanger til Kongsberg, fra Tønsberg til Haugesund, fra Porsgrunn til Moss og til Voss. Han ble opptatt som pastor i Metodistkirken og var villig til å bo der det fantes en menighet som trengte en forkynner. Men jeg mistenker at det omstreifende livet også hadde en annen årsak, siden oldefaren min solgte symaskiner. Denne kombinasjonen av handel og forkynnelse har alltid undret meg. Som prest manet han sine trosfeller til å holde seg på den smale sti. Han ga ut kampskrifter mot brennevinet og all dens elendighet med avskrekkende titler som Et uhyre. Virker det ikke litt rart at han skulle bruke de samme talegavene til å tjene penger som handelsmann? Men et livsverk delt mellom ting og tro var ikke uvanlig. Lekpredikanten Hans Nielsen Hauge, som levde hundre år før min oldefar, grunnla både trykkerier og tekstilbedrifter mens han reiste rundt fra gård til gård og holdt andakt. Han skal ha strikket mens han gikk, for å utnytte tiden maksimalt.

Carl Viggo Duckerts prestegjerning er dokumentert i menighetsbøker og nekrologer. Symaskinselgeren opptrer bare som en fargerik parentes i familiens fortellinger. Når jeg forsøker å gå historien etter i sømmene, løser den seg opp i tynne tråder. Ingen vet hvor symaskinene kom fra eller hvordan han solgte dem. Sammenhengen mellom min oldefars åndelige og materielle liv forblir skjult. Kanskje skyldes dette at symaskinen var en kontroversiell oppfinnelse på slutten av det nittende århundret. Den ble feiret langt mindre enn dampskipet, jernbanen eller trykkpressen. Symaskinen var den første oppfinnelsen som i all vesentlighet skulle forbedre kvinners kår. Ingen skrev poesi om den, ingen sang dens pris. Da BBC for noen år siden skulle fortelle verdenshistorien sett gjennom hundre ting, kom ikke symaskinen med. De valgte heller et viktoriansk teservise. Før symaskinen satt syerskene med verkende fingre og sydde for luselønn fra morgen til kveld. En kjole tok uker og måneder å lage. Det var et slit, men det var også sysselsetting. I borgerlige miljøer i Norden ble symaskinen ansett som et angrep på god moral. Hva skulle unge piker ta seg til, nå som det ikke lenger var påkrevet at de satt stille i stuen og sydde med nål og tråd? Det var ikke alle som hadde råd til piano.

Tingene vi bruker, griper inn i livet vårt. De er hjelpemidler, men de flytter også grenser. Symaskinen var ikke bare et redskap i den gryende tekstilindustrien i Norge, den var også en politisk, moralsk og åndelig utfordring på slutten av 1800-tallet. Denne epoken la grunnlaget for verden slik vi kjenner den i dag, med biler, telefoner og elektrisk lys, foruten fotografi, film og radio. Enkelte små oppfinnelser var så perfekte at de ser tilnærmet like ut fremdeles, som musefelle, binders, glidelås og sikkerhetsnål. Selv de minste ting kan endre hverdagen vår. Hvis oldefaren min hadde kunnet se fremover med hundreårsbriller, ville han neppe ha kjent det norske samfunnet igjen. Vi eier så mange flere ting enn han gjorde, langt flere enn vi trenger. Når ting går i stykker, er det ikke sikkert at vi tar oss bryet med å reparere dem, slik han gjorde. Det er blitt enklere og billigere å kjøpe nytt. Fra vi fant olje i Nordsjøen, har den norske velstanden økt eksplosivt, langt raskere enn i de fleste andre land. Hver enkelt norske borger forbruker i dag mellom 10 og 20 ganger så mye som for hundre år siden, og vi kjøper dobbelt så mange varer og tjenester som på midten av 1980-tallet. Forbruket omfatter nødvendige ting og unyttige ting, store oppfinnelser og små luksusartikler, sikkerhetsutstyr og leketøy. Hvis disse tingene ble samlet i en eneste stor haug, hva ville de fortelle om oss?

Jeg har plukket ut 25 forskjellige ting fra de siste 30 årene, som på hvert sitt vis har endret den norske hverdagen. Mange av dem fins det en variant av i skap, loftsboder og garasjer landet rundt. Hvilke ting jeg har hentet frem og hvilke jeg har latt ligge, er et personlig valg, preget av min egen erfaring. Jeg har fulgt Askeladdens eksempel og min egen nysgjerrighet. Boken begynner i 1986, FNs offisielle fredsår, som ble begynnelsen på slutten for den kalde krigen da presidentene Reagan og Gorbatsjov møttes til samtaler om nedrustning. Her hjemme skjedde det to begivenheter i mai, som hver på sitt vis satte Norge på kartet. I Oslo dannet Gro Harlem Brundtland regjering med nesten like mange kvinner som menn. Dette ga en pekepinn om hvordan likestillingen skulle prege arbeidsliv og fritid, familieliv og yrkesvalg. Kvinneregjeringen fikk oppmerksomhet langt utenfor landets grenser. I Bergen ble Eurovision Song Contest arrangert for første gang på norsk jord, etter at Bobbysocks vant konkurransen året før og gjorde slutt på vår herostratiske berømmelse som nullpoengsland. Teleleverandøren Nokia sponset den norske deltakeren med en egen mobiltelefon, slik at hele verden skulle kunne få tak i ham. ESC ble en diger folkefest som bare ble overgått av OL på Lillehammer åtte år senere, under Gros slagord «det er typisk norsk å være god». Med oljepenger i lommene på anorakken fikk et lite land i utkanten av Europa ny selvtillit.

På 2000-tallet kåret FN gjentatte ganger Norge til verdens beste land å bo i. Til grunn for denne kåringen lå en stigende levealder, et høyt og bredt utdanningsnivå og store inntekter. En gjennomsnittlig, norsk årslønn økte fra 220 000 kroner i 1995 til over en halv million i 2015. Ved årtusenskiftet hadde en tredel av alle norske husholdninger to biler eller flere. Velstanden ga oss ikke bare fulle skap og store karbonavtrykk, men også en mer individuell livsstil og flere valg. Mange av de nye tingene vi skaffet oss, snek seg usett inn i hverdagen. Vi husker ikke lenger hvor de kom fra, langt mindre hvordan det var å leve uten. Når begynte vi egentlig å bruke PIN-kode hver gang vi handlet? Når ble det vanlig å sykle med hjelm? Hvordan ble pizza lørdagsmiddag, og hvorfor fant vi på å ta med oss pappbegre fulle av varm kaffe på bussen? Og hva gjorde vi egentlig på den bussen før vi kunne få tiden til å gå med å oppdatere oss på mobilen?

For at tingene skal få en historie, må vi ta dem i bruk. På jakt etter felles erfaringer har jeg tatt utgangspunkt i enkeltindivider og sett på hvilken rolle disse 25 tingene har spilt i livet deres. Hver ting i denne boken er knyttet til en kjent person, som har hatt et spesielt forhold til den, kort eller langt, engasjert eller tilfeldig. Personene har i likhet med tingene preget norsk offentlighet på et eller annet vis. Noen ganger er koblingen mellom person og ting svært konkret, som miljøaktivisten Frederic Hauges import av Norges første elbil. Andre ganger er den mer symbolsk, som diplomaten Mona Juuls bruk av det røde, norske passet til å drive fredsforhandlinger i Midtøsten. Og noen ganger er den paradoksal, som da den republikanske politikeren Kristin Halvorsen tente telys på slottsplassen for å minnes den døde kong Olav. Noen av menneskene i boken har jeg kjent over lang tid, andre har jeg ikke møtt før. Jeg har oppsøkt hver enkelt og lent meg på hukommelsen deres. Kanskje husker de tingene slik de opplevde dem, snarere enn slik de faktisk var? Men minnene utgjør en viktig del av tingenes historie, kanskje den viktigste. Felles for de 25 tingene i boken er at de har forandret livsstilen og vanene til mange mennesker. Kanskje har de også endret hvordan vi tenker.

Min oldefar tenkte i hvert fall annerledes om penger etter at han begynte å selge symaskiner. Fordi de var så kostbare, ble de solgt på en helt ny måte: på avbetaling. Det innebar et langvarig tillitsforhold mellom selger og kjøper. Mange mente at maskiner var for mannfolk, og var skeptiske til om en kvinne kunne betjene en slik mekanisk innretning. Oldefaren min måtte demonstrere hvordan et hånddrevet hjul kunne få en nål med overtråd og en spole med undertråd til å sy hele hundre sting i minuttet, over 20 ganger raskere enn hva en erfaren hånd kunne klare. Hvis maskinen gikk i stykker, måtte han komme tilbake og reparere den. En titt i familiealbumet viser at Carl Viggo Duckert var en røslig kar med et klart blikk. Midt i ansiktet har han en imponerende børstebart. Det ser ut som han holder øye med fotografen, eieren av dette andre, mekaniske apparatet, som endret måten vi så oss selv på. Når det gjelder sjarm, får han bare konkurranse av en liten gutt i matrosdress: Det er faren min. Jeg lurer på hvem som kan ha sydd matrosdressen, om den var ny, eller om flere generasjoner kan ha brukt den etter tur.

Hvor ble det av matrosdressen til faren min? Hvor ble det av matrosdressen til sønnen min, for den saks skyld? Og hvor er det blitt av tingene i denne boken? Jeg har forsøkt å følge dem gjennom tiden, så å si komme på sporet av de tapte ting. Noen ganger har jeg lyktes. Men oftere har jeg måttet innse at små ting simpelthen har en tendens til å forsvinne av seg selv. Det fascinerende med forholdet mellom mennesker og ting er at det på samme tid er lidenskapelig og likegyldig. En krangel om farmors gamle kaffekopper kan splitte en familie, til tross for at kjøkkenskapene er fulle, og en knust designervase møtes med et skuldertrekk. Mobiltelefoner forsvinner så hyppig at det fins en egen tjeneste der vi kan sjekke fra ett av de andre elektroniske apparatene våre om mobilen bare er sklidd ned bak sofaen eller om den kjører drosje, tog eller fly helt på egen hånd. Jeg tar meg selv i å kjøpe mer enn jeg kaster og miste mer enn jeg savner. I mange år lette jeg etter en liten gullring som var forsvunnet. Begeistringen var stor da jeg omsider fant den igjen inni et dynetrekk. Jeg la ringen på et trygt sted, som jeg nå har glemt hvor var. Da jeg fant den, mistet den sin betydning.

Boligene våre er blitt større, bruksarealet økte i snitt med femti kvadrat utover 2000-tallet. Likevel har vi ikke plass til alt. Utleie av minilagre er blitt en vekstbransje; noen ekstra kvadratmeter til hjelp når både lofts- og kjellerbod er full. Er det derfor bøker om rydding, sortering og kasting er blitt bestselgere? De oppfordrer til kryssforhør om hvorvidt helt vanlige ting vi eier, sprer glede eller bare samler støv. Men tingene representerer mer enn nytte og glede. De kan gi tilgang til glemte begivenheter og utløse alle slags følelser. Nobelprisvinneren Orhan Pamuk demonstrerer dette i et lite museum han har opprettet i hjembyen Istanbul. Det inneholder bare hverdagsgjenstander. Han har utstilt en tøffel og en linjal, en vekkerklokke og et sertifikat, en tekopp fra morens kjøkkenhylle og en øredobb fra en kvinne han kunne ha elsket, hvis han bare hadde møtt henne. Denne samlingen av andres ting ble til sammen en fiktiv familiehistorie, fortalt i romanen «Uskyldighetens museum». Pamuk mener at vi overvurderer de «store tingene», som fins i museer, og glemmer de små: Hverdagshistorier fortalt gjennom enkeltmennesker er rikere, mer humane og gledesfylte enn staters og nasjoners. Når jeg blar i dette spesielle museets katalog, er det ganske riktig individene som fanger oppmerksomheten min. Jeg stopper ved bildet av en skredder bak en svart og gullmønstret symaskin. I Pamuks barndom reiste hun rundt og besøkte folk hjemme for å reparere slitt tøy. Skredderen skremte barna når hun fylte hele munnen sin med knappenåler, men hun fungerte også som et nyhetsbyrå. Hun oppdaterte familien på stort og smått som skjedde i andre hus i byen, der hun nettopp hadde arbeidet. Når skredderen var på besøk, skriver Pamuk, «følte jeg at alle familiene og alle hjemmene i Istanbul var like».

Symaskin med gullbelegg og løveføtter hadde vi ikke lenger hjemme hos oss, men jeg husker godt min mors hvite Singer. Den sto så ofte fremme på spisebordet at den utgjorde en del av interiøret i stuen vår. Best husker jeg alle aktivitetene rundt symaskinen – turene til stoffbutikken lørdag formiddag, minuttene som gikk med til møysommelig å velge ut et mønster, timene ved enden av spisebordet mens mamma krittet opp mønsteret og klippet med stø hånd. Hun stakk én og én knappenål inn i munnen, før hun flyttet dem over til nåleputen i filt, som med skam å melde var det eneste brukbare jeg selv hadde sydd, i håndarbeidstimene på skolen. Noen ganger holdt hun opp et ferdig plagg som liknet på bildet utenpå mønsterarket, andre ganger ble resultatet mer originalt. Fra alle anstrengelsene hennes har jeg bare en liten «fantasibunad» igjen. Men jeg kan fremdeles beskrive nesten hvert enkelt plagg hun sydde til meg. Jeg husker kjoler og tunikaer, slengbukser og shorts, plagg som hang på kroppen min mens jeg gjorde viktige ting, som å vokse opp. Jeg trodde kanskje at min generasjon var den siste som hadde denne erfaringen, men der tok jeg feil. Denne boken både begynner og avsluttes med en symaskin, fordi vår tids utfordringer med miljø og bærekraft har brakt den til heder og verdighet igjen.

Min oldefar trakk sitt siste sukk under børstebarten i 1928. Da han ble begravet fra Frederiksberg kirke i København, meldte menigheten om «overordentlig stor deltakelse». Mange priste hans prestegjerning. Ingen nevnte symaskinen. Men det var den som skulle prege familien vår. Fire generasjoner fikk hjemmesydde klær, mens ikke én av hans etterkommere ble prest.