Mímir Kristjánsson

Mamma er trygda

© 2019 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsfoto: Privat

ISBN: 978-82-489-2287-2

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

PROLOG

SOMMEREN JEG FYLTE SEKS år fikk vi hund, så jeg skulle slippe å være så mye alene. Det var en gordonsetter, en fuglehund, og vi valgte ham ut blant alle valpene i kullet sitt fordi han var den eneste som ikke ville hilse på oss da vi kom, han lå bare der og sov.

Mamma kalte hunden Bacchus, etter den romerske vinguden. Han viste seg tidig som en fyllik av en hund, usedvanlig glad i alkohol, og foreldrene mine måtte alltid passe på at han ikke snek seg opp i sofaen bak dem og lepjet i seg det de hadde i glasset når de snudde ryggen til.

Fra den dagen han kom hjem til oss, sov Bacchus i min seng. Eller vår seng, blir det kanskje riktigere å si. De første årene kranglet vi om dynen, og det hendte jeg våknet opp skjelvende og sammenkrøpet i et hjørne, mens Bacchus lå spredd på skrå utover sengen med hodet på puten og dynen over seg.

Bacchus var et vanedyr. Når han stakk av, stakk han alltid til samme sted, en stor gresslette bak blokkene i Duesvei, ikke så langt unna gamle Stavanger stadion. Hvis vi ikke fant ham, var det bare å dra opp dit og vente til han dukket opp. Hva han egentlig skulle der oppe, forsto jeg aldri, men hunder har vel også sine hemmeligheter.

Vi gikk fire turer i døgnet med Bacchus. Pappa gikk om morgenen og etter middag, jeg gikk etter skolen og før jeg la meg. Mamma gikk sjelden eller aldri. Ruta var alltid den samme: Ut døra i den hvitmalte villaen der vi bodde, ned Agathe Backer Grøndahls vei, forbi lekeplassen og sletta der jeg pleide å spille fotball, over motorveibroen og langs en asfaltert sti helt til vi kom til snuplassen og tilbake igjen. Alt mens Bacchus dro i båndet med tunga ute og fråden skummende rundt munnen som om det var om å gjøre å komme fortest mulig fram.

En dag vi akkurat hadde krysset broen over motorveien, la jeg merke til at Bacchus hadde begynt å gå rart, hjulbeint, lik en unge som har bæsjet i buksa. Først trodde jeg at han hadde fått båndet under et av bakbeina, så jeg stoppet opp for å sjekke.

Båndet satt som det skulle. Men da jeg løftet opp halen hans, oppdaget jeg at testiklene var svulmet opp. De var på størrelse med epler.

Bacchus hadde fått kreft.

Det var ingenting å gjøre. Noen uker senere dro vi ut til dyreklinikken på Hinna for å avlive ham. Der satt vi, mamma og pappa og jeg, i hver vår lille stol på et rom. Dyrlegen lokket Bacchus til seg med en kjeks, før han stakk sprøyten inn i nakken på hunden.

Det gikk litt tid før bedøvelsen spredde seg i kroppen. Bacchus må ha merket at noe var galt. Fryktelig galt. Så begynte han å lage små klynkelyder. Han så anklagende på oss med hundeøynene sine. Om han ikke forsto hva som var i ferd med å skje, kan det hende at han bebreidet oss for at vi bare satt der apatiske og lot ham dø.

Til slutt ga han opp, og med sine siste krefter kom han luntende bort og la hodet sitt i fanget mitt. Jeg rufset ham i pelsen og klødde ham bak ørene, og så sovnet han inn for aller siste gang.

Bacchus fikk ikke cellegift. Lillehjernen hans ble ikke strålt i stykker. Han gikk ikke på hormonkur så han føyk opp i vekt. Han måtte ikke gå på morfin, begynte aldri å skjelve, slet ikke med depresjoner og søvnløshet.

Bacchus fikk aldri dårlig råd, måtte aldri gå til Nav for å tigge om hjelp. Han mistet ikke jobben, mistet ikke det sosiale livet sitt, ble aldri ensom, ble aldri uføretrygda.

1

DET HADDE GÅTT EN uke siden sist jeg hadde dekning på mobilen. De siste dagene hadde vi seilt opp det 350 kilometer lange Scoresbysundet på Grønlands østkyst. Verdens lengste fjord. Nå hadde vi akkurat ankret opp i den lille byen Ittoqqortoormiit, et sted med et innbyggertall på under 500. Matilde og jeg hadde fått oss rom på et lite gjestehus, de andre sov på båten. I morgen skulle vi fly hjem, via Reykjavík til leiligheten vår i Oslo.

Det var i alle fall det jeg trodde før jeg skrudde på mobilen. Én etter én begynte meldingene fra den siste uka å renne inn.

Jeg stoppet ved en av dem:

Hei, Mímir. Marit ble funnet bevisstløs i sengen sin i dag morges. Hun er kjørt til sykehus. Fortsatt usikkert hva som har skjedd. Får ikke tak i deg. Ring så fort du kan. Hilsen naboen.

Meldingen var fire dager gammel. Siden jeg ikke hadde hørt noe fra henne direkte, måtte jeg regne med at hun fortsatt var bevisstløs.

At mamma var på sykehus var ikke noe nytt. Men bevisstløs i fire lange dager, det var ikke vanlig. Det var ikke vanlig i det hele tatt.

Hva om mamma var død?

Jeg hadde ventet på at mamma skulle dø siden jeg var ti år gammel. Den høsten mamma ble syk, grein jeg hele tida. På et eller annet tidspunkt gikk det tomt. Nå hadde jeg ikke felt en tåre for mamma på mange år.

Hvor mye var klokka i Norge nå? To timer mer enn i Ittoqqortoormiit, altså kvart på elleve. Jeg sa til Matilde at jeg måtte ta en telefon, og gikk ut på den forfrosne grusveien utenfor gjestehuset der vi overnattet.

Jeg prøvde å se for meg telefonsamtalen. Det litt formelle tonefallet jeg på refleks anla når jeg snakket i telefonen med offentlige etater. Den hjelpsomme stemmen i andre enden.

Jeg er lei for det, men moren din har dessverre gått bort.

Jeg sto med telefonen i hånden ute på grusveien. Jeg turte ikke å ringe. Et eller annet sted, dypt under rustningen jeg nøysommelig hadde bygget opp siden barndommen, kunne jeg fortsatt kjenne på det. Frykten.

En annen del av meg følte en slags lettelse. Fra jeg gikk på barneskolen hadde jeg vært konstant redd for at hun skulle dø. Var det ikke like greit å bli ferdig med det?

Dessuten: Mamma ville dø.

Det sa hun i alle fall selv.

Jeg skulle ønske jeg kunne legge meg i kveld og våkne opp død i morgen, sa hun.

Et av de spørsmålene som engasjerte mamma mest var retten til å få hjelp til å gjøre slutt på livet, til å bli «koblet fra», som hun kalte det.

Hva om legene ikke vil gjøre det? spurte jeg.

Da må du ta deg av det.

Ja vel, svarte jeg.

Men jeg kom selvsagt ikke til å gjøre det. Jeg kom aldri i livet til å gjøre det.

Jeg hadde i alle fall ikke forestilt meg at det var jeg som måtte ringe. Jeg hadde forestilt meg at det var pappa som skulle ringe, enda han ikke hadde bodd sammen med mamma på nesten femten år. Eller i det minste en av naboene, en av mammas venninner. Nå kom jeg til å få høre det fra en sentralborddame, en dame jeg aldri hadde snakket med før og sikkert aldri kom til å snakke med igjen.

Er det noen riktig måte å få overlevert et dødsbudskap på?

Ittoqqortoormiit var ikke større enn at jeg hadde beveget meg gjennom hele den lille bebyggelsen mens jeg gikk og tenkte. Nå var jeg kommet opp til byens tak, til kirkegården. Bak et lavt gjerde sto rad etter rad med hvite kors. Hvordan begravde de egentlig folk her oppe i permafrosten? Jorden måtte være altfor hard til at det lot seg gjøre å grave graver her, i alle fall på vinteren. Var korsene bare kulisser? Jeg visste at når folk døde på Svalbard, ble de fraktet sørover helt til Oslo for å begraves. Var det det samme her oppe?

Begravelse. Det var også noe å tenke på. Da jeg vokste opp, hadde vi et familiegravsted på Eiganes gravlund, der mormor og hennes foreldre lå, like bortenfor gravene til de britiske soldatene som falt i krigen. Da jeg var liten, pleide vi å gå opp dit på julaften og tenne et lys på mormors grav. Noen ganger tvang mamma meg til å spille blokkfløyte foran graven der. Hun fortalte meg at mormor satt på en sky oppe i himmelen og så ned på oss. Hun var så stolt av meg, sa mamma.

Akkurat det tvilte jeg på, for jeg hadde så dårlig rytmesans at jeg slet med å klappe takten på fotballkamp, og når jeg spilte blokkfløyte låt det som en katt i dødskamp.

Etter at mamma ble syk, klarte hun ikke lenger å holde gravstedet ved like. Å luke i bedet foran den store grå gravsteinen ble umulig på grunn av smertene, så gravstedet ble overgrodd og stygt å se til. At gravstedet til slekta skulle forfalle i alles påsyn, syntes ikke mamma gikk an. Enden på visa ble at hun fikk flyttet gravsteinen hjem til Stokka, der den ble oppført i hagen utenfor huset. Makabert, kanskje, men samtidig sant:

Velkommen til oss. Her bor døden.

Jeg måtte snart ta den telefonen, før det ble for seint i Stavanger. Jeg prøvde å kjenne etter. Lese mine egne følelser. Skjønne hvordan jeg kom til å reagere. Fant ingenting. Jeg ante faktisk ikke hvordan jeg kom til å ta dette, enda jeg hadde hatt mer enn to tiår på å forberede meg.

Jeg googlet nummeret til Sentralsjukehuset i Rogaland. Det het det selvfølgelig ikke lenger. I en dynamisk og moderne velferdsstat er det avgjørende at alle enheter skifter navn med jevne mellomrom, godt hjulpet av dyre konsulenter.

På www.helse-stavanger.no fant jeg nummeret til SUS – Stavanger universitetssjukehus. Sentralbordet, 51 51 80 00.

Jeg fikk summetone og kom til sentralbordet. Spurte etter Marit Wilhelmsen, om hun ikke kunne være innlagt der. Ble satt over. Ble satt over igjen. Sto og speidet utover fjorden. Begynte igjen å tenke på alt det praktiske, det var mye enklere å forsvinne inn i det praktiske enn å tenke på alle følelsene. Hva skulle jeg gjøre med huset? Og alle tingene til mamma? Det kom til å bli et helvetes stress, hun hadde hele huset fullt av ting, ting jeg ikke ante hva jeg skulle gjøre med.

Ny dame i telefonen, poliklinisk avdeling, sengepost et eller annet. Nei, Marit Wilhelmsen ligger ikke her, vent litt, skal prøve å sette deg opp til der hun ligger.

Var det noen som trengte å få vite at mamma var død? Hun hadde ingen levende slektninger, bortsett fra meg. Jeg måtte rykke inn en dødsannonse i Aftenbladet, i alle fall, samt en melding til venner og kjente. Si opp abonnementet på Klassekampen. Måtte jeg si fra til Nav? Det var ingen garanti for at sykehuset meldte fra til Nav om at mamma var død, det hørte med til unntakene at to ulike deler av staten kunne snakke sammen. Hva skulle jeg gjøre, i så fall? Ringe dem? Fylle ut et skjema? Skjema BF-123a: «Melding om dødsfall av nær pårørende»?

Plutselig hørtes en ny stemme i andre enden. Hun hørtes sliten ut, som om hun nettopp hadde våknet.

«Mímir? Er det deg?»