Lars Joakim Skarvøy og Marie Melgård

Arbeiderpartiet

ALLE SKAL NED

© 2018 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsillustrasjon: Trond Giske: Aftenposten/Tein J. Bjørge, Hadia Tajik: VG/ Frode Hansen, Jonas Gahr Støre: Aftenposten/ Tor G. Stenersen

ISBN: 978-82-489-2295-7

Forfatterne har fått støtte til å skrive denne boken fra Fritt Ord og Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening.

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

FORORD

På tampen av valgkampen i 2017 viste meningsmålingene at Arbeiderpartiet gikk mot et historisk dårlig valg. Mulighetene for å vinne tilbake regjeringsmakten fra Erna Solbergs borgerlige koalisjon hang i en tynn tråd.

Etter fire år med blå-blå regjering hadde det meste ligget til rette for valgseier til Ap, men rett før valgdagen så det plutselig bekmørkt ut. Hvordan var det mulig å snuble i innspurten etter å ha hatt rødgrønt flertall på målingene i nesten et år?

Det måtte ligge en større historie bak krisen som utartet på tampen av valgkampen tenkte vi, og sa til hverandre: «Det er alltid jævligere enn vi tror».

Da valgnederlaget var et faktum, bestemte vi oss for å fortelle historien om hvordan det kunne gå så galt. Men Aps krise endte ikke valgnatten 11. september, og det gjør heller ikke vår historie.

Denne boken gir et unikt innblikk i Norges største parti under ledelsen til Jonas Gahr Støre, fra 2014 og frem til i dag. Den viser hvordan en maktkamp mellom to ambisiøse nestledere svekket partiet, og hvordan Ap havnet i en enda dypere krise som følge av metoo-kampanjen.

Til daglig jobber vi som politiske journalister i VG. I ti år har vi dekket norsk politikk og Arbeiderpartiet. Et stort kildenettverk og tilgang til de sentrale aktørene har gjort det mulig å komme tett på Ap i arbeidet med denne boken. Siden februar 2018 har vi hatt over 150 samtaler med 103 kilder, inkludert partiledelsen. Boken er likevel uautorisert, og Arbeiderpartiet har ikke fått boken til gjennomlesing før publisering. Vi har snakket med personer fra ulike miljøer og med ulike ståsteder i og utenfor partiet, for å få et så helhetlig bilde som mulig. Kun en håndfull har takket nei til å bidra.

Samtalene danner bakteppet for historien vi forteller og faktaene vi presenterer. Alle samtalene har vært såkalte bakgrunnssamtaler, det vil si samtaler der de som stiller, ikke blir gjengitt med navn i boken, men er anonyme kilder. Det ville ikke vært mulig å fortelle historien med åpne kilder, gitt den anspente situasjonen Ap har vært i mens boken ble skrevet, og siden boken beskriver hendelser som er så tett på i tid. Alle opplysninger og hendelser som er beskrevet, er etter beste evne kontrollert opp mot flere kilder. Enkelte episoder og hendelser kan imidlertid oppfattes ulikt, og vi har så langt det er mulig, tatt hensyn til dette.

Boken inneholder også gjengivelser av samtaler. Siden vi ikke selv har vært til stede, er disse basert på kildenes hukommelse og deres gjenfortelling. Det er derfor ikke ordrette sitater, men en gjengivelse av meningsinnholdet. Alle dokumenter, tekstmeldinger og e-poster som er gjengitt, er gitt til oss av kilder under arbeidet med boken.

Norsk presse er en aktør i norsk politikk gjennom sakene vi dekker og hvordan vi dekker dem. Som journalister i VG har vi vært en del av historien om hva som utspilte seg i Arbeiderpartiet i denne tidsperioden. Der hvor vi selv har vært til stede eller deltatt i hendelser som blir omtalt, er det markert. Når VG er nevnt i boken, er det basert på kildenes egen kontakt med og beskrivelse av VG.

Metoo-kampanjen fikk store konsekvenser i Arbeiderpartiet, og den har også blitt en viktig del av vår bok. Ni varsler om seksuell trakassering eller upassende oppførsel felte Trond Giske som nestleder. Vi gjengir innholdet i flere av varslene. Vi mener dette er viktig for å få frem et helhetlig bilde av hvorfor Giske måtte gå av. De omtalte varslerne er innforstått med publiseringen. Enkelte varslere er gitt pseudonymer, og det er markert. Varslere har et særlig vern, også i bøker. I flere av varslingssakene har Giske bestridt innholdet og lagt frem en annen versjon av hendelsene for Arbeiderpartiet. Vi gjengir derfor også hans innsigelser der de foreligger.

Vi vil takke alle som har bidratt slik at vi har kunnet fortelle historien fra innsiden av Ap de fire siste årene. Vårt inntrykk er at personer som har kommet med fakta, betraktninger og vurderinger, ikke har gjort det fordi de ønsker å ramme partiet sitt, men fordi de ønsker at Ap skal rydde opp og reise seg igjen. Det er bare Arbeiderpartiet som kan redde Arbeiderpartiet.

Takk til vår arbeidsgiver VG, som har gitt oss permisjon til å skrive bok. Vi vil begge rette en spesiell takk til vår kollega i VG, Eirik Mosveen, for usedvanlig mange kloke råd og gode samtaler, og vår redaktør i Kagge, Tuva Ørbeck Sørheim, for brutalt ærlige tilbakemeldinger, stødig redigering og gode diskusjoner. Marie vil takke Kjetil Magne Sørenes, Agnes – verdens mest tålmodige baby – og resten av familien. Lars Joakim vil takke familie og venner, som har vist stor tålmodighet og forståelse det siste året.

Marie Melgård og Lars Joakim Skarvøy

Oslo, 2. oktober 2018

«En som har fått et tillitsverv i en arbeiderorganisasjon – enten det er i en parti- eller fagforening, i et fagforbund, en partiavis, et kommunestyre eller Stortinget – er ikke lenger noe alminnelig privatmenneske. Alt det han gjør, av godt eller vondt, svekker eller styrker arbeiderbevegelsen. De alminnelige mennesker er nå engang slik at de ofte dømmer en bevegelse etter den måten bevegelsens talsmenn og tillitsmenn opptrer på. En god tillitsmann må derfor under alle forhold, i sin private som sin offentlige opptreden, huske sitt ansvar og sine forpliktelser overfor den organisasjonen og de kamerater som har valgt ham.»

Einar Gerhardsen, Tillitsmannen (1931)

PROLOG

Lørdag 18. april 2015

«LANDSMØTET GIR SIN tilslutning, tillit og fullmakt til partifeller som skal lede partiet og bære alle de utfordringer det fører med seg i de gode ... og i de utfordrende dagene. De skal vise vei og de skal ta det fremste ansvaret», sa Martin Kolberg og tittet opp fra manuset sitt.

Kolberg, den 66 år gamle tidligere partisekretæren fra Buskerud, sto alene på scenen i Folkets Hus på Youngstorget. Her har Arbeiderpartiet holdt landsmøter siden før krigen. Den tradisjonsrike salen var oppgradert med en moderne talerstol, i frostet glass og med Arbeiderpartiets logo i front. Et sjeldent stort oppmøte av delegater, gjester, tilskuere og presse satt i salen og fulgte med på talen.

Kolberg var alvorlig: På mindre enn et år ville hele toppledelsen i Arbeiderpartiet bli skiftet ut. Det hadde ikke skjedd siden Einar Gerhardsen tok makten i Ap etter krigen i 1945, og nå var det Kolbergs ansvar. Han hadde ledet valgkomiteen som skulle finne ny partileder, nestledere og partisekretær. Det var ikke en oppgave han tok lett på.

Kolbergs krans av grått hår var finkjemmet som alltid. Dressen var sort, med rødt slips og en liten Ap-rose festet i jakkeslaget. Som en prest foran en menighet fortsatte Kolberg sin preken:

«Partifeller. Valgkomiteens oppgave, slik vi har sett det, er at det skal bygges en ledelse som er et team. Vi i valgkomiteen avviser tenkningen om at de som foreslås som ledelse, foreslås fordi de skal ...», han lagde hermetegn med fingrene: «... balansere hverandre. Vi avviser den tenkningen», fortsatte han. «De skal selvfølgelig være uenige når de er uenige, de skal favne bredt. Det skal være forskjellige personligheter i Aps ledelse – det er bare bra. Men de skal ha et felles ansvar for partiet og vår utvikling. Forskjellige perspektiver er bra, men valgkomiteen understreker at de som team skal ha et felles ansvar.»

Flere i landsmøtesalen syntes Kolberg kunne begrenset seg. Kunne han ikke bare lese opp navnene og la landsmøtet velge? Men Kolberg ville gi en formaning. Han hadde vokst opp med Thorbjørn Jagland fra åtteårsalderen og ble aktiv i Arbeiderpartiet i Trygve Brattelis tid på 70-tallet. Siden ble han Gro Harlem Brundtlands stabssjef og Jens Stoltenbergs partisekretær. Da han, på vegne av Det norske Arbeiderparti, foreslo fire nye personer til å lede partiet, måtte han være trygg. Han måtte gi den nye ledelsen det han kalte en politisk rettsbelæring om hvordan oppdraget skulle forstås.

På fremste rad satt Jonas Gahr Støre forventningsfull sammen med partisekretær Raymond Johansen og nestleder Helga Pedersen. Det var bare minutter igjen før Johansen og Pedersen var ferdige i sine gjerninger, mens Støre skulle velges til partileder for første gang på et ordinært landsmøte.

«Det er med en ekte glede for valgkomiteen å foreslå at vi på nytt skal velge Jonas til vår leder», sa Kolberg.

Det ble trampeklapp. Salen reiste seg. Støre kikket rundt seg med et stolt smil om munnen, løftet hendene og slo dem sammen foran brystet og bukket ærbødig. Han gikk opp på en stol og klappet sammen med partiet sitt, tydelig rørt.

Kolberg sa til forsamlingen at helt siden Støre ble valgt på det ekstraordinære landsmøtet sommeren før, hadde meningsmålingene vist det de alle visste: Støre hadde bred tillit hos det norske folk.

Så hevet Kolberg pekefingeren for å påkalle oppmerksomheten på ny: «Så skal vi velge to nestledere.»

For første gang siden 2002 hadde Arbeiderpartiet gått inn for å endre vedtektene for å gi plass til to nestledere. Kolberg hadde gjort det klinkende klart for landsmøtet at de to nestlederne skulle være likestilt.

«Da er det slik at valgkomiteen foreslår at vi skal velge Hadia Tajik til den ene nestlederen», sa Kolberg og speidet utover salen.

Det ble en ny applaus, ny stående ovasjon. Kolberg tok seg en slurk vann, pusset nesen. 31 år gamle Tajik sto lengre bak i salen. Hun hevet den ene hånden, smilte og vinket til dem som så henne, og virket nesten litt flau over all applausen. Til slutt gikk også hun opp på stolen for å ta imot jubelen.

«Hun representerer den nye og spennende generasjonen i partiet vårt. En generasjon full av politiske talenter, som gir oss mye godt håp for fremtiden. Etter komiteens mening vil Hadia tilføre partiledelsen kunnskap og klokskap, og stor arbeidskapasitet og erfaringer fra den nye generasjonen. Det er vår begrunnelse», forklarte Kolberg før han fortsatte:

«Så foreslår vi Trond Giske som den andre nestlederen.»

Igjen reiste salen seg i stående applaus. Giske, i mørk dress og vinrødt slips, gikk rett opp på en stol for å se ut over partiet. Han klappet sin mangeårige støttespiller Jan Davidsen, tidligere leder av Fagforbundet, på skulderen. Giske var også rørt. Endelig var det hans tur.

«Trond er 48 år og er en av våre fremste og erfarne politikere gjennom mange år. På mange måter er han jo den sterke AUF-eren. Meldte seg inn 17 år gammel. Har vært leder av AUF. Han har vært medlem av Stortinget i 18 år og ti år i regjering. Det er valgkomiteens mening at han har bred erfaring, han er en sterk debattant som behersker svært mange politiske felt, hans politiske praksis viser også frem den gode politiske teften og de strategiske politiske evnene. Han representerer både kontinuitet og fornyelse. Velger landsmøtet Trond, er han den første siden Martin Tranmæl fra Trøndelag i partiets ledelse», sa Kolberg.

KOMPLETT KVARTETT

Høst 2002 – vår 2015

TROND GISKE UTTRYKTE overfor sine nærmeste at han var glad for å bli valgt som nestleder, lettet over at det hele hadde gått så enkelt og greit. Forrige gang Arbeiderpartiet hadde hatt to nestledere, i 2002, hadde Giske forsøkt seg, men blitt stanset. Siden da hadde det vært en tretten års ørkenvandring for Aps kronprins. Han ble alltid vurdert som god nok til å være statsråd, men hadde aldri fått opprykk til partiledelsen. Motstanden hadde vært sterkere enn støtten.

I 2002 hadde den da 35 år gamle Giske og hans støttespillere fra AUF og «Nei til EU»-fløyen vært rustet til kamp. Med AUF-leder Eva Kristin Hansen som medlem av valgkomiteen og med Giskes nære allierte Gerd-Liv Valla som valgkomiteens leder skulle nestledervervet være sikret.

Partiet hadde lagt bak seg en årelang og opprivende personstrid mellom partileder Thorbjørn Jagland og nestleder Jens Stoltenberg. Etter det knusende valgnederlaget i 2001 skulle det ryddes opp.

Selv om landsmøtet ikke var før i november, hadde valgkomiteen allerede i april avklart at Stoltenberg skulle bli ny partileder. Ap trengte fred og ro. Det ble sett på som en selvfølge at nestleder Hill-Marta Solberg og partisekretær Martin Kolberg skulle fortsette. Det uløste spørsmålet var hvem som skulle bli den andre nestlederen.

Giske var regnet som venstresidens kandidat. Han hadde vært en ambisiøs AUF-leder, en synlig frontfigur på nei-siden under EU-striden, og nylig hadde han fått prøve seg som kirke- og utdanningsminister i Stoltenbergs første regjering. Kritikerne mente imidlertid at Giske og hans krets var mer opptatt av nettverk og posisjoner enn politikk og ideologi.

Men det største problemet for Giske var at han var mann. Med Stoltenberg og Kolberg i posisjon, ville en tredje mann i lederkvartetten være utenkelig for likestillingspartiet Ap.

Karita Bekkemellem ble lansert som Giskes motkandidat, og det ble startskuddet for en bitter nestlederstrid. «Karita er ei nikkedukke for Jens Stoltenberg som tar seg godt ut på bilder og gjerne har de fineste kjolene på gallamiddager», sto det i en artikkel i Dagbladet. Bekkemellem mente hun var utsatt for en svertekampanje i mediene, der det handlet om å stemple henne som dum og forfengelig. Da landsmøtet nærmet seg, oppsøkte Giske Bekkemellem, som den gang var leder av Aps kvinnebevegelse. Han ville inngå en avtale. Hvis ledelsen ble utvidet til fem ved at kvinnebevegelsens leder, Bekkemellem, ble inkludert, ville kjønnsbalanse ikke være noe problem. Det kunne åpne for en mannlig nestleder – og rom for dem begge. Giske mente at han hadde så stor støtte i AUF, tidligere SME (Sosialdemokrater mot EU), Midt-Norge og den radikale fløyen, at selv om partiledelsen gikk imot planen, ville han og Bekkemellem, som hadde kvinnene i ryggen, ha flertall. Bekkemellems inntrykk var at Giske ikke bare hadde planen klar for å bli nestleder, men også for å bli leder på sikt. Hun avslo hestehandelen.

Til slutt var Gerd-Liv Valla nødt til å ofre sin favoritt Giske for kjønnsbalansen. AUF var mektig provosert. AUF-leder Eva Kristin Hansen mente kjønnskvotering bare ble brukt som en brekkstang for å hindre at Giske ble valgt. Ap kunne selvsagt ha tre menn i toppen, sa hun.

Valla siktet seg inn mot en annen nær alliert: Anniken Huitfeldt fra Akershus. Huitfeldt hadde vært nestleder i AUF under Giske, og overtok ledertrøyen etter ham. Med to kvinnelige nestledere ville Ap-ledelsen være helt likestilt. I et av valgkomiteens siste møter fikk Valla med seg en enstemmig komité på å innstille Huitfeldt. Når en enstemmig valgkomité går inn for noe, blir man valgt i Arbeiderpartiet. Men denne gangen satte partiet foten ned.

Fra Østfold Ap kom det på landsmøtets første dag, fredag 8. november 2002, et forslag om å endre vedtektene. De ville at partiet kun skulle ha én nestleder. Nær midnatt gikk et flertall på 184 delegater inn for dette, 114 stemte imot.

Huitfeldt var dermed blokkert fra ledelsen. Den såkalte venstrefløyen ble stående uten representasjon. Valla var i harnisk. Midt under landsmøtefesten sendte hun ut en innkalling til et nytt møte i valgkomiteen søndag morgen klokken 08.00. Ukristelig tidlig for festdeltakere. Da møtet var i gang, dirret Valla av sinne ved enden av møtebordet, og trommet sine rødlakkerte negler mot bordplaten. Valgkomiteen samlet seg til slutt om en ny innstilling med kun én nestleder: Hill-Marta Solberg. Ifølge Valla la ikke partifeller skjul på at de for enhver pris hadde ønsket å holde Giske-fløyen unna makten, og at Huitfeldt ble sett på som en del av den. Etter møtet gikk Valla til sitt kontor i samme bygning. Hun var rasende på Stoltenberg og de andre i ledelsen som ikke hadde støttet henne, og truet med å trekke seg som leder av valgkomiteen.

Søndag 10. november la Valla frem valgkomiteens innstilling, og Stoltenberg, Kolberg og Solberg ble enstemmig valgt av landsmøtet. Stoltenberg ba landsmøtet om å bli ferdig med bitre personkonflikter.

«Det er et sterkt ønske i partiet om at det der må vi slutte med. Jeg skal gjøre mitt for at vi ikke skal fortsette å ødelegge for oss selv», sa Stoltenberg.

Han fikk det som han ville; det ble ro i brakka, og gode år for partiet under hans ledelse. Kommunevalget 2003 ble en opptur. I 2005 vant de rødgrønne valget, og Stoltenberg ble statsminister i koalisjonsregjeringen med SV og Senterpartiet. Åtte år med regjeringsmakt fulgte.

Det var fred hos ørnen blant partiene. Helt til sjefen bredte sine vinger ut og forlot redet.

***

I 2013 tapte de rødgrønne valget. Den første regjeringen med Høyre og FrP tiltrådte, og Jens Stoltenberg returnerte til Stortinget som menig stortingsrepresentant. Han drøftet med nære rådgivere om når han skulle gå av som partileder, og landet på at det ryddigste ville være før landsmøtet i 2015.

Før han kom så langt, fikk han et tilbud han ikke kunne si nei til, nemlig stillingen som NATOs generalsekretær. Tidspunktet kunne ikke ha passet bedre: Stoltenberg fikk en forståelig grunn til å tre til side, og arvtakeren måtte plukkes raskt. Det var ikke tid eller rom for fraksjonering som det ville vært før et vanlig landsmøte. Og grunnen var allerede beredt for Jonas Gahr Støre.

Stoltenberg hadde brukt betydelig politisk kapital på å få Støre inn i Aps sentralstyre i 2011: For å få kjønnsbalansen til å gå opp måtte sentralstyret utvides med ett medlem. Men ikke bare det, det innebar også at fire menn i 50-årene fra Oslo satt i Aps mektigste organ. Partiet lot det passere, alle var innforstått med hvor viktig det var at Støre fikk plass. Støre ble helseminister i 2012, også et steg på veien mot maktovertakelsen. For en potensiell partileder, og dermed også statsministerkandidat, var det viktig å vise politisk bredde og være tettere på folk flest enn hva en utenriksminister kan være. Da Aps mektigste menn returnerte til Stortinget i 2013, utpekte Stoltenberg Støre til Aps talsmann i Stortingets viktigste komité, finanskomiteen, som nok et trinn på statsministerskolen. Støre hadde vært «Super-Jonas» i regjering, og på alle popularitetsmålinger var han mer likt enn sjefen selv. Det fantes ingen utfordrere.

Martin Kolberg hadde fått det enkle oppdraget med å lede valgkomiteen som skulle finne Stoltenbergs erstatter. Våren 2014 satt Kolberg på kontoret sitt i fjerde etasje på Stortinget. Kolberg hadde gått av som partisekretær i 2009, og funnet seg til rette som stortingsrepresentant. Han var leder av Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité, et verv som ga ham makt og et av de mer romslige kontorene på Løvebakken. Her hadde han en stor pult, et langt møtebord og en liten sofa til gjester. På veggen hang bilder av Arbeiderpartiets tidligere høvdinger: Martin Tranmæl og Håkon Lie.

Det banket på døren. Utenfor sto Stoltenbergs rådgiver, Hans Kristian Amundsen, en spebygd, blid, energisk finnmarking som hadde gått fra jobben som redaktør i avisen Nordlys for å bli Stoltenbergs taleskriver.

Amundsen var en av Stoltenbergs mest fortrolige og lojale støttespillere. Da de rødgrønne mistet regjeringsmakten i 2013, hadde Stoltenberg fått på plass en egen lønnsordning for å kunne beholde ham. Amundsen hadde fått mange jobbtilbud med fete lønninger, men takket ja til jobben som leder av stortingssekretariatet mot en årslønn på rundt én million kroner, mer enn stortingsrepresentantene. Deler av lønnen ble betalt av partikontoret under påskudd av at han skulle hjelpe dem med pressehåndtering og kommunikasjon.

Amundsen ville prate med Kolberg om arbeidet i valgkomiteen, men det var ikke Støre han ønsket å diskutere. Amundsen sa til Kolberg at han kom med et siste ønske fra Stoltenberg selv til lederen av valgkomiteen: at Kolberg skulle fjerne Giske fra sentralstyret.

Selv om Giske hadde støttet Jagland under Stoltenberg/Jagland-striden, hadde Stoltenberg og Giske et ryddig forhold. Det hadde vært viktig for Stoltenberg å holde Giske nær, samtidig som han satte noen grenser. Giske hadde vært minister i alle Stoltenbergs regjeringer, men aldri i nærheten av ledelsen eller i en posisjon der han kunne utfordre Stoltenberg. Men selv om Giske aldri hadde vært noen trussel mot Stoltenberg, trengte ikke maktbasen til Giske å bli større. Det var ikke sikkert at Støre ville ha den samme autoriteten overfor Giske som Stoltenberg hadde hatt.

På kontoret til Kolberg ble det stille, før Kolberg svarte: «Du kan hilse tilbake og si at det burde han ha ordnet opp i selv for lenge siden.»

Det var ikke opp til lederen av valgkomiteen å fjerne en av de mektigste og mest sentrale politikerne i Ap. Det var en leders oppgave.

De siste førti årene av Aps historie har de avtroppende partilederne ikke fått de etterfølgerne de har ønsket seg. Einar Gerhardsen ville ikke ha Trygve Bratteli. Bratteli ønsket ikke Reiulf Steen. Steen ville ikke ha Gro Harlem Brundtland. Gro ville ikke ha Thorbjørn Jagland. Og Jagland ville ikke ha Jens. Men Jens ville ha Jonas, og Kolberg trengte knapt løfte en finger.

Da Kolberg la frem valgkomiteens innstilling under det ekstraordinære landsmøtet 14. juni 2014 på Folkets Hus, kalte han den en «enstemmig-enstemmig innstilling». Han kunne ikke huske at Arbeiderpartiet hadde vært så enige om noe, noen gang, som at Støre skulle velges som partileder.

«Det er veldig herlig å tenke på at vi i 2017 skal begynne å si statsminister Jonas Gahr Støre», sa Stoltenberg da han etter 15 år overlot lederklubben til Støre.

Da ledervervet ble ledig, hadde Giske og hans støttespillere fort erkjent at Giske ville tape en eventuell lederkamp mot Støre. Strategien ble derfor å støtte favoritten, og heller posisjonere seg for andre verv i ledelsen, selv om hverken nestleder eller partisekretærjobben var ledig. Anonyme kilder fra «Giske-fløyen» gikk ut i Adresseavisen og krevde at trønderen skulle få en plass i ledelsen. De mente Støre kom til å trenge Giske. Ingen hadde spist mer gryterett rundt om i landet, og ingen kjente partiet bedre enn han. De anonyme Giske-vennene mente Giske ikke ville gå i kamp for å utvide ledelsen med en nestleder slik som i 2002, det ville være for risikabelt, men at det var på tide å skifte ut flere i toppen. Særlig Helga Pedersen hadde ikke innfridd, mente Giske-fløyen. Pedersen observerte forsøkene fra Trøndelag på å skvise henne ut og plante historier i pressen om at hun ikke var god nok, men denne maktkampen tok hun med ro. De visste ikke at hun allerede var på vei ut.

Under landsmøtet i 2014 lirte hun av seg noen fraser til pressen om at hun skulle fortsette sammen med Støre, men hun hadde allerede bestemt seg for å dra med familien hjem til småbruket i Tana i Finnmark. Beslutningen hadde vært utsatt lenge nok. Hun hadde nesten gått av en gang før, i 2012.

Den gangen hadde hun levert sin oppsigelse i et lukket møte med bare Jens Stoltenberg, Raymond Johansen, Karl Eirik Schjøtt-Pedersen og Martin Kolberg til stede. Pedersen hadde lovet familien at det var nok nå, hun ville gå av som nestleder etter stortingsvalget i 2013. Det ble dårlig mottatt hos Aps mektigste menn. De lirket og lokket og forsøkte å overbevise Pedersen om å ikke gi seg. Til slutt lot hun seg overtale til fire nye år. Men i 2014 var det nok. Kolberg forsøkte igjen å overtale henne, men Pedersen sto på sitt. Det var naturlig at den nye lederen fikk bygge sitt eget lag rundt seg.

Også partisekretær Raymond Johansen så på lederbyttet i Ap som en mulighet til å skifte beite. Den tidligere rørleggeren fra Groruddalen i Oslo lekte med tanken om å bli byrådslederkandidat for Ap i Oslo. Før kommunevalget i 2011 hadde han blitt spurt om å stille, men takket nei. Støre ville ha med Johansen og ba ham bli sittende i fire nye år, til landsmøtet 2019. Støre stolte på Johansen, de hadde samarbeidet godt helt siden de begge var statssekretærer i Stoltenbergs første regjering i 2001.

2019 var langt frem i tid. Da ville Johansen ha blitt sittende som partisekretær i ti år. Det trigget ham ikke, han ville heller forsøke å vinne valget i Oslo. Som partisekretær hadde Johansen helt siden 2013 jobbet med strategien for hvordan partiet skulle vinne det nært forestående kommunevalget. Skulle Ap vinne stortingsvalget i 2017, måtte Ap først vinne storbyene i 2015. Med kontroll over landets største byer, var mulighetene for å sette dagsorden gode, selv om Høyre og FrP styrte regjeringen.

Det kom ikke som noen overraskelse på Støre da Pedersen og Johansen endelig bestemte seg for å slutte. Han tok det til etterretning. Dette ga ham en gyllen mulighet til å bygge sitt eget «fremtidslag» frem mot 2017-valget.

Personer og nettverk begynte å aktiveres i Ap: Nå var det ikke bare én, men to, kanskje tre, poster ledige i Aps øverste ledelse. Flere sto klare til tjeneste.

I pressen var Giske selvskreven inn i partiledelsen, men det var fortsatt noen hindre på veien: Når Ap-lederen er en mann, må nestlederen være en kvinne. Flere i Giskes nettverk mente han derfor burde bli partisekretær. Ideen ble fort avvist. Det ville være umulig å kombinere jobben som partisekretær med å sitte på Stortinget. Skulle drømmen om en plass i partiledelsen nok en gang knuses på grunn av kjønnsbalansen? 2015 måtte ikke bli en reprise av 2002.

Førjulstiden i 2014 var Giske på tilbudssiden og kontaktsøkende mot valgkomiteens medlemmer. Han inviterte tilforlatelig på en øl, men brukte kvelden på å argumentere for hvorfor Ap måtte gå tilbake til modellen med to nestledere.

Siden det dramatiske landsmøtet i 2002 hadde Ap skilt seg ut fra de andre partiene med sin ledelsesmodell med leder og én nestleder samt en sterk og synlig partisekretær. De andre partiene hadde leder og to synlige nestledere, mens partisekretæren eller generalsekretæren var mindre kjent utad og mer rettet mot de organisatoriske spørsmålene.

Argumentet for å endre vedtektene var at Ap ikke fikk like mye ut av ledelsen som andre partier, og at to nestledere ville breie ut partiets politiske profil.

Enkelte gjennomskuet Giskes forsøk, de kjente mønsteret: Det kunne gå måneder uten at Giske hilste på dem i gangen på Stortinget, men så, ut av det blå, sto han i kontordøren og spurte «hvordan går det med deg?». Andre igjen ble begeistret. Når Giske først skrudde på sjarmen, hadde han en unik evne til å få folk til å føle seg sett og betydningsfulle. Han var også en mester i å holde en fest gående og være siste gjest som forlot et nachspiel – en god egenskap i politikken om du skal knytte bånd med folk.

Støttespillerne hans, som fylkesleder Eva Kristin Hansen i Sør-Trøndelag Ap, ringte rundt til fylkesledere og andre personer med innflytelse før fylkene skulle ha sine årsmøter og fatte sine vedtak. Budskapet var enkelt: Ap må velge to nestledere på landsmøtet. Én må være mann. Det må være Trond Giske.

Også denne gangen fikk Giske støtte fra LO. LO-leder Gerd Kristiansen var ikke bare en politisk alliert, hun og Giske var også gode venner som tilbrakte ferier sammen på Kristiansens feriested i Portugal. LOs mann i valgkomiteen, nestleder Hans-Christian Gabrielsen, hadde også vært med på disse feriene og kjente Giske vel så godt.

Et munnhell i Ap sier at partiet bare velger to nestledere når de er i krise og ikke kan bli enige om hvem de skal velge, sånn som under Stoltenberg/Jagland-tiden. I 2015 var det ingen krise. Men ideen om at det nå var behov for to nestledere, spredde seg. Da fylkeslagene skulle spille inn sine ønsker til valgkomiteen, var 12 av 19 lag positive til vedtektsendring og to nestledere. Uken etter gikk sentralstyret inn for å endre vedtektene, og landsstyret ga sin godkjenning. Veien var ryddet for Giske. Valgkomiteen diskuterte ikke andre mannlige kandidater, det var en felles forståelse av at det nå var Giskes tur.

På kammerset fikk Støre klare advarsler mot å gi Giske så mye makt. Personer som hadde sett ham i aksjon helt fra AUF-dagene og frem til tiden som minister i regjering, mente Giske hadde liten respekt for partidemokratiet. Andre var redde for at Giske på sikt ville spenne bein på Støre for selv å bli partileder. Helt siden han var AUF-leder, hadde Giske proklamert for alle som ville høre, at han en dag skulle lede Ap.

«Sånne konspirasjonsteorier forholder jeg meg ikke til», sa Støre til en som kom med et velmenende råd. Støre ville ha Giske som nestleder. De to hadde lært hverandre å kjenne gjennom åtte år som regjeringskolleger. Støre hadde sett en lojal Giske under Stoltenbergs regjeringstid.

Han mente det hadde rent mye vann i havet siden EU-kampen i 1994. Det var ikke noen fløyer i partiet i 2015, i alle fall ingen «Giske-fløy», mente Støre. Tvert om så han at Giske ville fylle de sidene han selv ikke hadde; Giske hadde partihistorien, bakgrunnen, tilknytningen til fagbevegelsen. Han hadde en legitimitet ut i partiet og på grasrota som Støre manglet, samme hvor mye gryterett Støre spiste.

Støre kunne gjerne bruke tid på en beslutning, men da han først hadde bestemt seg for å ta Giske inn i ledelsen, var han urokkelig. Støre var så sikker på sin egen avgjørelse at han heller ikke spurte sin forgjenger, Jens Stoltenberg, om råd. For kanskje viktigst av alt: Støre så ikke på Giske som en trussel. Selv om Støre ikke engang hadde ledet et lokallag i Arbeiderpartiet, var selvtilliten og troen på egne lederegenskaper stor. Et samlet parti hadde valgt ham som leder. Under ham hadde Ap gått fra nederst på 30-tallet til over 40 prosent på meningsmålingene. Han var landets mest populære politiker og knuste statsminister Erna Solberg i alle tilitsmålinger. Det var ingen som kunne true Støres suverene posisjon i partiet eller rundt om i landet senhøsten 2014.

Men selv om Støre var suveren, var det ikke opp til ham å peke ut sin egen ledelse, ei heller sentralstyret; det er valgkomiteens oppgave. Komiteen har alltid en rekke hensyn å ta, slik som fylkeslagenes vedtak, kjønn og geografi. Tradisjonen i Ap er at valgkomiteens leder sjekker med partilederen om komiteens innstilling er akseptabel. Partilederen kan ikke kreve å få inn en kandidat, men det er lederens privilegium å sette ned foten om det er en kandidat han eller hun ikke vil ha.

Etter rundt et halvår som leder startet Støre likevel egne sonderinger rundt posisjonen som partisekretær. Tidlig i desember 2014 tok han kontakt med Marte Gerhardsen, barnebarnet til Ap-høvding Einar Gerhardsen og datter av Ap-politikerne Rune Gerhardsen og Tove Strand. Marte Gerhardsen var på den tiden blitt leder av Tankesmien Agenda og hadde solid Ap-bakgrunn utover sine familiære røtter. Støre spurte Gerhardsen om hun kunne tenke seg å bli partisekretær. Gerhardsen måtte tenke seg om, men meldte kort tid etter at ja, det kunne hun. Hans Kristian Amundsen holdt kontakt med henne om prosessen videre. Men valgkomiteen tok ikke kontakt med henne.

Samtidig som Støre engasjerte Amundsen til å holde kontakt med Gerhardsen, rådførte han seg med Raymond Johansen om hvem han kunne tenke seg som arvtaker som partisekretær. Johansen foreslo Astri Aas-Hansen, en idé Støre likte. Støre hadde god kjemi med Aas-Hansen, hun var klok, sterk, hadde høy arbeidskapasitet og lang erfaring: Gjennom alle åtte rødgrønne år hadde hun vært statssekretær i Justisdepartementet, hun hadde også bakgrunn fra Stortinget og AUF. Rett før valget i 2013 hadde hun gått tilbake til jobben som partner i advokatfirmaet Elden. Vinteren 2015 var det Aas-Hansen som var Støres foretrukne kandidat. På vegne av partilederen ringte Raymond Johansen til Aas-Hansen for å høre om hun kunne tenke seg å bli partisekretær. Tilbudet kom bardus på henne, og hun takket i første omgang nei.

Støre sa ingenting til valgkomiteens leder Martin Kolberg om at han allerede hadde hatt sonderinger om partisekretærjobben med flere. Men ryktene gikk: De som var vant til Stoltenberg, som sjelden etterlot noen uklarhet om hva han ville, stusset over Støres utradisjonelle fremgangsmåte. Det var uvanlig at en Ap-leder ringte rundt og nærmest delte ut partisekretærstillingen til flere uten å ha forankret det noe sted, og uten noen plan for å få det igjennom i partiet. Det minnet kanskje mer om hvordan man ledet et departement. Da Martin Kolberg startet valgkomiteens arbeid for fullt, var ikke Gerhardsens navn engang med i diskusjonen.

Flere menn var nevnt i mediene som mulige partisekretærer, blant annet leder av sekretariatet på Stortinget, Hans Kristian Amundsen, som nå var blitt en av Støres nærmeste rådgivere, og sekretariatets nestleder Halvard Ingebrigtsen. Men da valgkomiteen begynte å jobbe, var det bare Ingebrigtsen som ble reelt vurdert. Amundsen var ikke engang nevnt som en kandidat.

Kolberg stakk hodet inn til Ingebrigtsen på Stortinget for å høre om han ønsket å være kandidat. Ingebrigtsen hadde ingen innvendinger mot det. Trønderen var spilt inn fra Akershus Arbeiderparti, og ansett for å være en organisasjonsmann. Han hadde vært kontorsjef og generalsekretær i AUF, rådgiver og statssekretær under Trond Giske i Kulturdepartementet og Giskes statssekretær i Næringsdepartementet, før han ble statssekretær for Stoltenberg på Statsministerens kontor.

Ingebrigtsen var også en av Trond Giskes viktigste støttespillere. De hadde vært venner siden AUF-tiden. Kritiske røster ville ha det til at Ingebrigtsen bare var en forlengelse av Giske selv. Enkelte i valgkomiteen så det som svært opportunt å få Ingebrigtsen som partisekretær. Hvis han ble valgt, ville det blokkere for Giske. Men det ble aldri en realitet. Det ble fort klart i valgkomiteen at Aps neste partisekretær måtte være en kvinne. Gjennom historien hadde det bare vært én kvinnelig partisekretær, og nå hadde det vært to menn på rad.

I mellomtiden hadde Aas-Hansen angret seg, og ville likevel ta jobben. Hun var spilt inn som kandidat fra sitt hjemfylke, Aust-Agder Ap. Men da hun til slutt kastet seg inn i kampen, hadde partilederens tanker allerede vandret videre.

Raymond Johansen hadde kommet med nok et forslag til Støre: Kjersti Stenseng. Johansen var full av lovord om Stenseng. De hadde samarbeidet godt under håndteringen av Vågå-saken, der en av Aps mest populære ordførere, Rune Øygard, var anmeldt, senere dømt, for seksuell omgang med en 16-åring.

Stenseng hadde vært statssekretær i Kulturdepartementet og hatt flere jobber i organisasjonslivet. Hun var blid, omgjengelig og ukontroversiell. Ingen oppfattet at hun tilhørte noen fløy – hun hadde til og med vært EU-tilhenger. I tillegg ville hun komplettere partilederen på en god måte, ettersom hun var fra det røde fylket Oppland og faren hadde vært den lengstsittende ordføreren i Aps historie. Den brede gudbrandsdølsdialekten hennes ville stå seg veldig godt ved siden av vestkantgutten fra Ris.

Både Stenseng og Aas-Hansen gjorde et godt inntrykk under intervjuene med valgkomiteen. Men Aas-Hansen hadde en svakhet: Hun bodde i Akershus, og selv om Aust-Agder mente hun var deres kandidat, ble hun ansett for å være fra det sentrale Østlandet. Flertallet i valgkomiteen ville ha en fra distriktene. Selv om Stenseng var Støres fjerdevalg, hadde han latt seg overbevise om at dette kunne bli bra.

Den 31 år gamle Hadia Tajik fra Rogaland var nesten like selvskreven som Trond Giske i spekulasjonene om nestledervervet.

Etter Stoltenbergs avgang hadde VG en spørreundersøkelse om hvem Støre burde ha som nestledere: 33,6 prosent mente Tajik var best egnet, mens bare 12,5 prosent holdt på Giske. Dagbladet spurte ordførere og politikere i kommunestyrer og fylkesting om det samme. Det viste seg at Tajik var mer populær enn den sittende nestlederen Pedersen: 49,8 prosent ville ha Tajik som ny nestleder, mens 39,5 mente Pedersen burde fortsette. Trond Giske fikk minst støtte med 33,7 prosent.

Ikke bare var Tajik populær blant folk, hun var også Stoltenbergs ubestridte favoritt. Han hadde flere ganger løftet henne frem i viktige posisjoner.

Høsten 2008, ti minutter før Oslo Ap skulle legge frem sin nominasjonsliste før 2009-valget, trakk Saera Khan seg som følge av avsløringene om at hun hadde brukt 100 000 kroner på å ringe spåkoner på Stortingets regning. Det var krise, men Stoltenberg ante råd og ringte Tajik. Hun var allerede innstilt på stortingslisten til Rogaland Ap, men de hadde ikke prioritert henne på sikker plass. Tajik takket ja til Stoltenberg og sjetteplass på Oslos liste, til stor misnøye i hjemfylket. Særlig AUF i Rogaland var opprørt. Ei heller i Oslo ble det godt mottatt at en politiker fra et annet fylke i siste sekund fikk fast stortingsplass. Tajik ble oppfattet som Stoltenbergs kandidat. Det var ikke positivt – og det ble ikke glemt.

I 2013 satte Oslo og Vestlandet ned foten for Stoltenberg. Igjen forsøkte han å trekke i trådene, denne gangen for å få Tajik inn i Aps sentralstyre. Det ble hevdet at dette var en del av hans plan, i likhet med Støre-manøveren, om å gjøre henne til en fremtidig lederkandidat. Denne gangen gikk hans eget fylkeslag, Oslo Ap, i mot ham. Tajik var ikke nok Oslo, isteden fikk Libe Rieber-Mohn sentralstyreplassen. For vestlandsfylkene var Tajik ikke nok vestlending, de ville ha en kandidat som kunne snakke på vegne av kysten og valgte Else-May Botten.

Men i valgkomiteen i 2015 var ikke Tajik en selvskreven nestleder. Hun ble sett på som en del av Oslo-eliten i partiet, for lik Støre, og uten egen maktbase. Vestlandsfylkene Hordaland, Møre og Romsdal og Sogn og Fjordane samlet seg om 30 år gamle Jette Christensen. Fylkeslederne mente at Tajik ikke representerte Vestlandet. Ap kunne ikke ha både nestleder og leder fra Oslo. Christensen ble i større grad oppfattet som en som kjente arbeidslivet på Vestlandet og som var opptatt av industrien. I tillegg var hun en rockabilly med tatoveringer og cowboyboots, og hun snakket rett fra levra. Også hun var sett på som et stort politisk talent, og Støre hadde gitt henne oppdraget med å lede det prestisjetunge kunnskapsutvalget. Hun var ansett for å være Kolbergs yndling; han hadde blitt imponert over henne da de jobbet sammen i kontroll- og konstitusjonskomiteen.

Heller ikke Rogaland, Tajiks eget hjemfylke, klarte å samle seg bak henne. Siden hun var innvalgt fra Oslo, var hun ikke helt deres. Dessuten hadde Rogaland allerede Cecilie Bjelland i sentralstyret. Sterke krefter i Rogaland Ap ville heller kjempe for å beholde henne enn Tajik. Oslo Ap var også lunkne.

I litt mindre åpne fora ble det brukt mot Tajik at hun var gift med en høyremann, ikke hadde vært en del av AUF-gjengen som var på Utøya hver sommer, ikke var folkelig og heller ikke så sosial av seg. Burde Ap ha nestledere som gikk og la seg rett etter desserten?

Tajik hadde lyst til å bli nestleder, men i motsetning til Giske hadde hun ikke noe apparat som kunne ringe rundt for å sikre støtte. Tajik var ikke av typen som plukket opp telefonen for å hente inn gamle vennetjenester på vegne av seg selv. Hun syntes sånt var flaut. Og Støre var heller ikke som Stoltenberg: Han hadde ikke satt seg fore å løfte hverken den ene eller den andre kvinnelige kandidaten inn i nestledervervet.

På Østlandet ble det jobbet hardt i kulissene. 13 år etter at Anniken Huitfeldt tapte på målstreken og ble ydmyket foran hele partiet, så hun en mulighet til revansj. Siden 2002 hadde Huitfeldt vært barne- og likestillingsminister, kulturminister og arbeidsminister, hun ledet Aps kvinnenettverk og hadde reist land og strand rundt i organisasjonen. Nå trakk hun i de trådene hun kunne og sikret seg støtte fra Akershus, Østfold og trønderfylkene.

Valgkomiteen var også fordelaktig sammensatt: Huitfeldts politiske protesjé Tonje Brenna og AUF-leder Mani Hussaini, begge tidligere naboer fra hennes hjemplass Jessheim, jobbet for henne, i tillegg til Sør-Trøndelags Eva Kristin Hansen. Huitfeldt hadde også et godt grep om LO. Selv om det ikke var et flertall for henne, kunne ikke Kolberg avskrive henne heller. Huitfeldt hadde sagt til sine støttespillere at hun var overbevist om at Kolberg, som ikke støttet henne i 2002, ville stikke kjepper i hjulene for henne også nå.

Det var viktig for Kolberg at valgkomiteen var enstemmig om Aps nye ledelse. Til siste slutt var det tautrekking. I et av de siste møtene i komiteen gikk Rogalands representant, Eirin Sund, også inn for Tajik.

«Men er Rogaland enig med seg selv?» spurte en med sterke bånd til Giske og Huitfeldt, med et dårlig skjult håp om at Sund ikke hadde gjort hjemmeleksen sin.

«Sånn er det», svarte Sund.

Selv om det ikke var offisielt ennå, hadde Sund fått med seg sitt bakland på å støtte Tajik. Forsøket på å samle alle vestlandsfylkene rundt Christensen hadde smuldret opp, og de stilte seg bak Tajik.

Støre ønsket en kvinnelig nestleder som var yngre og kunne representere fornyelse. Huitfeldt var hverken ung eller representerte fornyelse, men om det ble Christensen eller Tajik, hadde ikke Støre sterke meninger om. Etter diskusjoner med dem han rådførte seg med, kom han likevel til at Tajik var den sterkeste kandidaten. Minoritetsbakgrunnen ville kle hans ledelse. I tillegg hadde hun statsrådserfaring, det hadde ikke Christensen. Søndag 28. februar hadde valgkomiteen sitt siste møte. De hadde oppfattet signalet fra Støre og samlet seg om Tajik som en av Aps to nye nestledere.

«Er du sikker på at du vil dette?» Flere gamle Ap-sluggere kom med advarsler til den 31 år gamle Tajik før hun takket ja. Forsto hun hvilken oppgave det var? Å bli utpekt som kronprinsesse, fornyelsen av partiet, kunne være en belastning. Det hadde ikke vært lett for Helga Pedersen å få merkelappen «Den nye Gro» og bli målt opp mot en tidligere landsmoder da hun ble nestleder som en relativt ung og ukjent lokalpolitiker fra Tana.

Andre spurte om Tajik var fullt ut klar over hvor tøft det kunne være å samarbeide med en av Trond Giskes kaliber. Han ville bruke enhver mulighet til å være nestleder nummer én, selv om de skulle være likestilte – og sette henne i skyggen. Hun hadde svart dem kjekt og greit at det ville gå bra.

«Hvor galt kan det gå?» sa hun til en.

Mandag 1. mars 2015 klokken 14.00 skulle Martin Kolberg offentliggjøre den enstemmige innstillingen. Men kvelden før gjensto en liten utfordring: Anniken Huitfeldt bøyde ikke av. Selv om en valgkomité har bestemt seg, er det opp til landsmøtet å velge. Det visste Huitfeldt, og hun visste at hun hadde støtte. Om hun ikke trakk seg, fantes det en teoretisk mulighet for at noen kunne foreslå henne fra salen slik at det kunne bli en votering mellom henne og Tajik. En sånn manøver kunne også skremme Tajik fra å stå løpet ut. Men Tajik stålsatte seg. Hun var ikke den som brukte albuen for å oppnå ting, men hun lot seg heller ikke skubbe vekk.

Støre var oppgitt. Uro og kampvotering var ikke en del av hans plan. Han kontaktet Huitfeldt og ba henne om å trekke seg fra kampen om nestledervervet.

«Jeg har hatt en god samtale med partiets leder omkring nestlederspørsmålet, og trakk meg i forbindelse med valgkomiteens møte i går for å skape enstemmighet for Hadia Tajik som partiets nye nestleder. Hun er en ung kvinne med minoritetsbakgrunn som vil gi bredde til partiets ledelse», sa Huitfeldt til VG.

I korridorene på Stortinget sukket folk oppgitt. Det ble oppfattet som en slem kommentar fra Huitfeldt, og som lite kledelig for lederen av Aps kvinnenettverk.

Huitfeldts mislykkede forsøk på å bli nestleder tjente et annet formål. Når hun «mistet» det vervet, kunne hun ikke også bli sparket som leder av kvinnenettverket. Flere i valgkomiteen, med Eirin Sund fra Rogaland i spissen, hadde hatt som mål å avsette Huitfeldt som kvinnepolitisk leder. I hele åtte år hadde Huitfeldt ledet kvinnene i Ap. Dette sikret henne plass i sentralstyret, og det er også kutyme at den som leder kvinnepolitisk nettverk, blir statsråd. Sund argumenterte for at Huitfeldt ikke hadde gjort en god nok jobb i dette vervet. Hun ville ha fornyelse, og foreslo Jette Christensen og Anette Trettebergstuen som kandidater.

«Huitfeldt bruker posisjonen sin bare for å lage nettverk for seg selv og skaffe seg selv makt, hun bruker den ikke for å fremme likestilling», sa Eirin Sund i et opphetet møte i valgkomiteen.

Det fikk Eva Kristin Hansen til å tenne på alle pluggene.

«Det må du beklage! Ingen har jobbet så hardt for likestilling som Anniken», ropte Hansen, som krevde en pause i møtet som følge av krangelen med Sund.

Hansen, Tonje Brenna og Cecilie Myrseth stilte seg alle bak Huitfeldt. Støre hadde ingen sterke meninger om hvem som burde lede likestillingsarbeidet i Ap. «Det får dere jentene ordne opp i», sa han til en som etterlyste hans mening om saken. Huitfeldt fikk beholde vervet.

Omsider var tiden inne for Kolbergs formaningstale og innklapping av kandidatene. Stridighetene i forkant var lagt døde, og partiet samlet seg om den nye ledelsen. Men landsmøtet skulle ikke bare velge nye folk, det skulle også markere en ny tid for Arbeiderpartiets politikk.

16. april 2015 åpnet Støre Aps landsmøte med å slå fast at Ap ville gå inn for å ta imot 10 000 kvoteflyktninger fra Syria de neste to årene. Dermed skulle oppmykningen av asylpolitikken bli en politisk realitet. Det var bare regjeringspartiene som var imot dette, og de var i mindretall. Ap-delegatene trakk et lettelsens sukk: Hele våren hadde vært preget av en kaotisk asyldebatt der Ap ble stemplet som strenge og vinglete. Nå var partiet endelig ute av asyl-skammekroken.

«Støres tale var også en løypemelding fra prosesser for å fornye Aps politikk. De har pågått siden Støre tok over som partileder for ti måneder siden. Talen illustrerte godt hvor Støres Ap er på vei», skrev Aftenpostens daværende kommentator Thomas Boe Hornburg.

Under landsmøtet gjorde Støres Arbeiderparti helomvending i flere betente politiske saker, som ville vært utenkelig ett år tidligere: Landsmøtet gikk bort fra tvangssammenslåing av kommuner, Ap gikk inn for å anerkjenne en palestinsk stat selv uten en fredsavtale med Israel. Partiet ville ikke bare ha en streng og rettferdig asylpolitikk, den skulle også være human. Videre gikk landsmøtet inn for å teste ut heroinassistert behandling av rusavhengige, og for obligatorisk vaksinasjon av barn i Oslo. Det var en frisk bris, og et Ap som la an en ny radikal kurs.

«Jeg tror Ap gjør klokt i å hente tilbake noen av de verdiene som formet denne bevegelsen», sa Støre til Klassekampen, som slo fast at Ap nå satte venstrefoten frem.

«Det er som om noen har åpent vindu og sluppet inn frisk luft», sa Helga Pedersen under et gruppemøte på Stortinget om Ap under Støre. Det hadde blitt litt lite oksygen i rommet til nye politiske saker under Stoltenberg.

Statsminister Erna Solberg hadde en noe annen analyse: «Det er noen vedtak på Arbeiderpartiets landsmøte som jeg ikke tror hadde kommet under Jens.»

Støre selv strålte av stolthet og glede da han avsluttet et vellykket landsmøte. Med seg til å styre Arbeiderpartiet fikk han en spennende ledelse som representerte ulike politiske tendenser, ulike sider av partiet, by og land, alder og kjønn. Det var fornyelse og modernitet med Tajik, kontinuitet og Ap-gjenkjennelighet med sluggeren Giske. Den relativt ukjente Kjersti Stenseng fra Oppland var distriktenes kvinne. Hun skulle få organisasjonen til å skinne igjen, etter å ha blitt forsømt etter åtte år i regjering.

Det var et uslåelig lag. Det var hans lag. Det kunne ha gått veldig bra.