ODD KARSTEN TVEIT

GUDFAREN

Trygve Lie – Generalsekretæren som sviktet FN

© 2018 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Omslagsbilde: © NTB, Scanpix

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

Fotografier i boken:
© UNRWA ved Myrtle Winter Chaumeny; Lie i regjeringen Nygaardsvold, 1935 © NTB/Scanpix; Regjeringen går i land mai 1945 © Aftenposten/Scanpix; Lie med familien i London © F. Keystone Press Agency/Scanpix; Trygve Lie i London © Billedsentralen/Scanpix; Lie med David Ben-Gurion, Ralph Bunche m.fl. © AP Photo/Scanpix; Hjørdis og Trygve Lie ønsker Andrei Gromyko velkommen © UNATIONS Aktuell/Scanpix; Lie tar imot Folke Bernadotte på flyplass © Aftenposten/Scanpix; Ben-Gurion og Lie i samtale på FN-kontoret © Regjeringens pressekontor, Israel; Ragnvald Roscher-Lund © FN; fortvilte flyktninger i leir © FN; Folke Bernadotte, Ralph Bunche m.fl. © Regjeringens pressekontor, Israel; Folke Bernadotte og Moshe Sharett i Tel Aviv © Regjeringens pressekontor, Israel; Trygve Lie og FN-kontrollører før avreise © Ass. Press/Scanpix; Ben-Gurion og Grev Bernadottes attentatmann © Regjeringens pressekontor, Israel; minneseremoni i Paris for Grev Bernadotte © Keystone Pictures USA/ZUMAPRESS.com; Trygve Lie og Anthony Eden © NTB/Scanpix; Lie og Truman i bil © Billedsentralen/Scanpix; Ekteparet Lie i USA © NTB/Scanpix; Trygve Lie og Dag Hammarskjöld © Johs. Stage/Aftenposten/Scanpix; Dag Hammarskjölds i Leopoldville © Bertil Sundberg/Scandia Photopress/Scanpix; ung jente med barn på armen © FN; flyktninger langs veien 1967 © FN; Sonja Henie og Trygve Lie © NTB/Scanpix; foto ettersats © Aftenposten/Scanpix.

Forfatteren har mottatt støtte fra NFFO.
Forfatteren har fått støtte fra Fritt Ord.

ISBN: 978-82-489-2305-3

Kagge Forlag AS

Tordenskioldsg. 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Hadde etterpåklokskap ført til klokskap, kunne mye vært tilgitt.

Berit Mortensen

1

Døden på Geilo

Ved 14-tiden mandag 30. desember 1968 ledsaget hovmesteren den mest fornemme gjesten og hans følge inn i spisesalen. Koldtbordet på Dr. Holms Hotel bugnet av tradisjonsrik norsk mat. Trygve Lie skulle kvelden etter holde nyttårstalen på Geilo-hotellets bankett.

Mens datteren Sissel hentet dessert, så hun farens hode falle bakover. Hun trodde først at han hadde sovnet. Men så gikk det opp for alle rundt bordet at Trygve Lie var bevisstløs. På Geilo sykestue kunne de senere slå fast at hjertet hadde sviktet, og at Lie var død.1

Dødsfallet ble kjent verden over i løpet av få timer. Foran FN-bygget i New York City ble flaggstengene kledd nakne. Bare FNs blåe flagg ble hengende på halv stang.

Bortgangen ble førstesidestoff i verdenspressen. I en omfattende artikkel i The New York Times het det at Trygve Lie hadde vært både USAs og Sovjets kandidat da han ble valgt til FNs første generalsekretær i 1946. Avisen skrev videre at under den kalde krigen ble «Lie imidlertid ikke nådesett av noen stormakt samtidig»2.

Flere andre aviser skrev at nordmannen ikke var særlig populær da han gikk av i 1953, ikke engang i sitt eget sekretariat. I Londons The Times het det at Lie var «en politiker med sans for å handle ut fra egne interesser». I avisens lederartikkel sto det også at han «var en god mann som gjorde sitt beste inntil han ble knust i den kalde krigen».3

For å finne mer ut om Trygve Lie, reiste jeg til New York og oppsøkte Trygve Lies personlige assistent i FNs første år, Sir Brian Urquhart. Briten la bort diplomatspråket da han snakket om sin tidligere sjef: «Trygve Lie passet ikke til å være generalsekretær, og ikke oppnådde han noe særlig, verken politisk eller diplomatisk, bortsett fra at han fikk presset gjennom at FNs permanente hovedkvarter skulle bygges på Manhattan.»4

Men Urquhart nevnte ikke at Trygve Lie, som verdens fremste tillitsmann, i 1948 loste Menneskerettighetserklæringen gjennom i FN. Glemt var også at han omskapte et planlagt maktesløst generalsekretærembete til en potent stilling. Han gjorde det mulig for senere generalsekretærer å være mer general enn sekretær, og la grunnlaget for at FNs fremtidige ledere kunne være diplomatisk aktive. Trygve Lie sørget også for at senere generalsekretærers synspunkter skulle bli lyttet til av FNs konsultative organer.5

Det var særlig ett av FNs medlemsland som kunne takke generalsekretær Trygve Lie for støtten: Israelske diplomater har sagt at han var den jødiske statens gudfar.6 Mange spurte seg hvorfor Lie hadde tatt på seg rollen som Israels beskytter. Var han en nyttig idiot for sionistene, eller handlet han ut fra sin samvittighet? Svaret lå ikke opp i dagen.

Under oppryddingen etter dødsfallet fant Trygve Lies nest eldste datter, Guri, en slitt, sammenbrettet lapp i farens lommebok. Her sto det fem navn: Alper, Picou, Howrani, Keeney og Kehoe.7

Guri Lie Zeckendorf, som var gift med en amerikaner i New York, hadde en anelse om hva som lå bak. Men hun skjønte ikke hvorfor faren hadde beholdt lappen så lenge. Historien bak de fem navnene ville datteren ikke snakke om. Hun tålte ikke kritikk av faren. Det fikk også jeg erfare under en sammenkomst i New York i 2007. Da hadde Guri Lie Zeckendorf truet med ikke å møte opp hvis en av farens sterkeste kritikere, tidligere visegeneralsekretær i FN, Sir Brian Urquhart, ble invitert.8

2

Den første tiden

Det var nesten utenkelig at den lille gutten som Hulda Lie fødte hjemme på Grünerløkka i Kristiania 16. juli 1896, skulle bli leder av verdens fremste internasjonale organisasjon. Han vokste opp uten far. Snekker Martin Lie hadde forlatt kone og en seks år gamle datter før sønnen kom til verden. Snekkeren reiste til USA og vendte aldri tilbake. Det ble tabu for sønnen å snakke om faren i hjemmet.

Mor og barn ble boende på Grünerløkka, et fattig arbeiderstrøk på østkanten av byen. Fra den ene siden av leiligheten var det utsikt til en park. Bak lå Dælenenga, med søppel og rask. På våren ble søppelet brent – til fryd for ungene. Trygve likte godt å være med på å tenne bålene.9

Da Trygve var seks år, flyttet familien til Grorud, fra gammelt av et industritettsted med blant annet kobbergruver, granittsteinbrudd, tekstil- og jernvareproduksjon. Dobbeltspor på jernbanelinjen mellom Kristiania og Lillestrøm ble ferdig i 1903. Her startet Hulda Lie en spiseforretning for arbeidsfolk. Hun tok også inn en håndfull menn i pensjon.

Trygves politiske interesse ble vekket under møter med arbeidere og rallarer. På morens spiseforretning var det stor rift om avisene, og som niåring kunne han lese høyt fra dem for politisk interesserte gjester.10

Unge Trygve var robust og utadvendt. Ved siden av sitt sosiale talent, hadde tenåringen, som ble kalt «Tyta», anlegg for fotball, turn, bryting og vektløfting. I 1912 var han som sekstenåring med på å danne en lokal idrettsforening, og Grorud Sosialdemokratiske Ungdomslag året etter. Da hadde han allerede deltatt i sin første valgkamp for Arbeiderpartiet.

Det var skolelæreren hans, Johan Evje, som sørget for at den oppvakte gutten fikk et legat som gjorde at han kom inn på middelskole og klarte eksamen på rekordtid – ett år. Han fortsatte skolegangen og gikk i 1914 opp til examen artium. «Tyta» stormet gjennom skoleårene som en sprinter, ble det sagt. I tillegg var det unge Trygves jobb å sørge for forsyninger til morens spiseforretning samt å hjelpe sin lærer med forefallende arbeid på den lokale trygdekassen, der læreren hadde deltidsstilling.11

Da første verdenskrig brøt ut i 1914, var den 18 år gamle Trygve Lie i full gang med jusstudier. Det var ikke vanlig blant arbeiderungdom å studere. Studenten fikk beste karakter til de forberedende prøver, men senere var han sjelden å se på universitetet. Politisk arbeid og idrett tok det meste av tiden.

Ett år inn i krigen ble Trygve Lie delvis lønnet sekretær i Aker Arbeiderparti, og da han også ble forretningsfører for den lokale trygdekassen, kunne han betale for seg hjemme. Midt i studiene kom militærtjenesten.

I Norge var det under verdenskrigen frykt for innvandrere. Det var mye snakk om spioner, og selv om jødene ikke dominerte forestillingen om hvem som spionerte, fikk de sin plass i galleriet.12 Mange jødiske innvandrere hadde slått seg ned i Kristiania. Ved århundreskiftet var det rundt 650 jøder i byen. Noen hadde flyktet fra forfølgelser i Øst-Europa. Men også i Norge skulle jødene få føling med en voksende antisemittisme.13

For jødene ble verdenskrigen et vendepunkt. Sjefen for kriminalpolitiet i hovedstaden ga «individer af den internasjonale jødetype» skylden for den påståtte økningen i kriminelle handlinger, vel å merke «uden at det dog har vært mulig at faa fellende bevis paa dem.»14

Hadde jusstudent Lie hatt tilgang til Justisdepartementets arkiv, ville han i 1917 kunnet lese en rapport om jøder som for en stor del ernærte seg av ulovlig handel, ofte med klokker, og til dels kortspill. De ble anklaget for å være uten fedrelandssinn selv om de hadde oppholdt seg i Norge i mange år. Jødene tenker kun på å gjøre forretninger og tjene penger, mente rapportskriveren, som la til at «en stor del av dem var til salgs for god betaling».15

Om ettermiddagen 8. november 1917 fikk Trygve Lie og resten av Norge vite at Vladimir Iljitsj Uljanov, senere kjent som Vladimir Lenin, sammen med sine bolsjevik-kamerater hadde tatt makten i den russiske hovedstaden Petrograd, innerst i Finskebukta, natten før.16

I Aftenpostens aftenutgave sto det over fire spalter: «Maksimalistenes seir i Petrograd. Telegraf og statsbank på opprørernes hender». Like under sto det: «Engelskmændene har erobret Gaza i Palæstina».17

Den politisk aktive studenten Trygve Lie ble etter hvert, som mange andre på venstresiden, begeistret av de russiske bolsjevikenes revolusjonære handlekraft for å forbedre arbeidsfolks kår. I begynnelsen av april året etter tok den opposisjonelle, revolusjonære «nye retning» ledelsen i Det norske Arbeiderparti. Syv måneder senere var verdenskrigen over. Tyskerne kapitulerte 11. november 1918.

Året etter tok Trygve Lie juridisk embetseksamen med karakteren haud illaudabilis – ikke urosverdig. Partifeller var forundret over at han klarte å stå til eksamen. Stud.jur. Lie hadde knapt vært på forelesninger eller sittet på lesesalen. I stedet hadde han jobbet på det lokale partikontoret.

Etter eksamen ble den unge juristen ansatt som sekretær på Arbeiderpartiets kontor i hovedstaden. En del av oppgavene var å formidle politisk litteratur mellom russere og norske og vesteuropeiske partifeller. Når arbeiderne kunne ta makten i Russland, kunne det samme skje i Norge.

På landsmøtet i 1920 ble den unge sekretær Lie valgt til leder av Aker Arbeiderparti. Han representerte da venstresiden i partiet. Omtrent samtidig laget den 50 år gamle Vladimir Lenin utkastet til de såkalte Moskvatesene, 21 betingelser for at utenlandske partier kunne bli tatt opp i Den kommunistiske internasjonale – Komintern. I kravene het det at medlemspartiene måtte drive aktiv propaganda for kommunistiske ideer, akseptere væpnet kamp og rette seg etter instrukser fra Moskva. Flertallet i Det norske Arbeiderparti godtok tesene.18

Til forferdelse for nære partifeller «slukte» også Trygve Lie tesene, selv om de ikke ga plass for kompromisser. Da Komintern-motstanderne i Arbeiderpartiet brøt ut og i 1921 dannet et nytt parti, Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti, ble Trygve Lie værende i det gamle.19

I 1921 giftet han seg med Hjørdis Lian, datteren til stasjonsmesteren på Grorud stasjon. Bryllupsreisen gikk til Moskva, der de begge var med i en delegasjon som skulle løse en konflikt med Komintern, Hjørdis som stenograf.

Trygve hadde bunkret mat, kaffe og dopapir. Han var blitt fortalt at på reiser til Russland måtte man ha med seg slike ting. Hotellrommet til de nygifte ble et naturlig samlingspunkt – der ble det drukket kaffe om morgenen og vodka om kvelden.

I Kreml fikk utsendingene møte Lenin og hans nære medarbeider Lev Trotskij. Trygve Lie syntes Lenin var forbausende godt orientert om norske forhold. Han mente russeren, med sine dyptliggende, varme og kloke øyne, lignet en sindig norsk bonde. Trotskij sa lite.20

Da Trygve Lie i 1922 ble konsulent i Landsorganisasjonen, imponerte han mange med sine kunnskaper om arbeidstvister og lovverket rundt dem. Når han sto i retten og snakket om streikendes levekår, beveget han ofte dommerne. Mang en rettsavgjørelse ble en personlig triumf for Lie.

Trygve Lie sto på denne tiden fram som en radikal politiker. Han proklamerte at arbeiderklassen aldri ville gjøre sin kamp avhengig av et tilfeldig flertall. «Den vil ta makten uansett i det øyeblikk den føler seg sterk nok til det», sa han så sent som under Arbeiderpartiets landsmøte i mars 1930. Året etter fulgte Lie opp med påstanden om at arbeiderklassen ville marsjere fremad, enten tvers igjennom lovene eller utenom.21

Fem år senere fikk han stor anerkjennelse for å ha forlatt den militante linjen. Han fikk i oppdrag å skrive et utkast til den første hovedavtalen mellom Norsk Arbeidsgiverforening (N.A.F.) og Landsorganisasjonen (LO) i 1935. Det ble gjort med glans. Utkastet ble godtatt av begge parter og ble senere kalt «arbeidslivets grunnlov».22

Trygve Lie hadde en egen evne til å samtale med folk, og gjennom flere års lederskap i Arbeidernes Idrettsforbund (AIF) traff han ungdom som likte å høre på det han hadde å fortelle. Gjennom idretten skaffet Lie seg også kontakter blant de partiløse og folk fra andre partier.

Den tidligere slanke idrettsmannen så ikke lenger ut som en atlet. Etter at han hadde passert 25 år, la han på seg mange kilo, noe han spøkefullt forklarte med at blindtarmen var tatt. Han var like fullt en god tennisspiller, en av de ytterst få fra østkanten som hevdet seg i sportsgrenen.

Lie fremsto nå som en pragmatiker tvers igjennom. Teoretiske og ideologiske spørsmål viste han ikke lenger interesse for. Det var organisasjonsmannens nese for korridorpolitiske manøvrer som bestemte. Lies uformelle avtaler var til tider svært utspekulerte, og det ble han respektert for. Temperamentet var ikke alltid like diplomatisk, men organisasjonstalentet, smidigheten og hans sterke vilje ga ham en unik stilling i LO.23

Til tross for sin proletariske bakgrunn, fikk han også gode kontakter på den borgerlige siden. Før 1935 var dette nesten en «dødssynd, men Lie var en av de få som fikk ‘tilgivelse’».24 LO-leder Konrad Nordahl mente at disse kontaktene var viktige: Trygve Lie skaffet til veie nyttige opplysninger eller fikk ordnet opp i en vanskelig faglig tvist. Han hadde evnen til å overtale folk fra den motsatte leir til å vise litt større forståelse.

3

«Jødisk sluhet og ondskap»

Trygve Lie var 37 år da Adolf Hitler kom til makten 30. januar 1933. Fem måneder senere fikk LO-konsulenten vite at nazistene knuste den tyske søsterorganisasjonen. Hitlers håndlangere konfiskerte fagforeningshus, verdier og eiendeler og arresterte ledere og tillitsvalgte. Noen ble banket opp så de døde. Sentralstyret i Arbeiderpartiet oppfordret medlemmer til å samle inn penger til forfulgte partikolleger i Tyskland.25

Under Arbeiderpartiets landsmøte i slutten av mai samme år var stemningen preget av Hitlers grep, som hadde skapt skrekk langt ut over Tysklands grenser. Da Trygve Lie tok ordet ved avslutningen, sa han at arbeiderklassen var på defensiven og måtte innrette seg deretter. Nå gjaldt det først og fremst å verge Norge mot et fascistisk diktatur.26

Antisemittisme ble offisiell tysk politikk. Jødene skulle stenges ute fra samfunnet. Nye antijødiske lover og forordninger ble satt ut i livet. Formålet var å jage over en halv million jøder ut av Tyskland. I første omgang skulle det såkalte jødespørsmålet løses gjennom «frivillig» emigrasjon.

I Norge var antisemittiske holdninger marginale, sammenlignet med andre europeiske land. Det fantes like fullt jødehat i alle lag av folket, men sjikaneringen var oftest situasjonsbestemt. For jøder som ville til Norge, fremsto landet som et fredelig samfunn, sammenlignet med Øst-Europa, der de fremdeles ble angrepet og drept. I Norge organiserte ikke antisemittene voldskampanjer.27

Da den norske legasjonen i Berlin ba om instruks for hva man skulle svare tyske jøder som ønsket visum, hadde Utenriksdepartementet, under venstremannen Johan Ludwig Mowinckel, gitt klar beskjed: «Den her herskende arbeidsløshet og de trykkende økonomiske forhold gjør det dessværre lite mulig å gi plass for tyskere som på grunn av den inntrådte situasjon ønsker å reise ut av Tyskland.» Justisdepartementet var rundere i formuleringen: Søknadene ville «bli behandlet og avgjort efter forholdene i hvert enkelt tilfelle».28

Mange europeiske jøder søkte beskyttelse i Palestina, landet ved Middelhavskysten som Storbritannia hadde erobret fra tyrkerne i 1918, og som fikk sivilt, britisk styre to år senere. Mandatet til å styre ble formelt bekreftet av Folkeforbundet i 1922. Organisasjonen var etablert etter første verdenskrig som Versailles-traktatens tiltak for nedrustning og forsoning. Men alt i november 1917 hadde britenes utenriksminister, lord Arthur Balfour, lovet ledende sionister hjelp til å skaffe seg et hjemland i Palestina. Sionismen var en ideologi oppstått i Europa på slutten av 1800-tallet som følge av jødehat og forfølgelser. Sionistene hevdet at det jødiske folket utgjorde en etnisk eller nasjonal gruppe som hadde rett til en jødisk stat i Palestina.

Britene lovet grovt sagt bort et land de ikke eide, for å gi det til jøder som ikke bodde der, og uten å ta hensyn til hva de kristne og muslimske palestinerne i landet mente. Jødene i landet utgjorde under ti prosent av en befolkning på 600 000 kristne og muslimske palestinere. Det var heller ikke gitt at flertallet av de 56 000 palestinske jødene ønsket seg en jødisk stat.29

Imidlertid hadde den første sionistlederen, Theodor Herzl, allerede i 1885 klar oppskriften til en jødisk stat. Han skrev:

Når vi okkuperer landet, skal vi sørge for at landet som tar imot oss, skal tjene på det. Vi må ekspropriere de private eiendommene varsomt. Vi skal prøve å få den pengeløse befolkningen til å forsvinne over grensen ved å sørge for arbeid i transittlandene, mens vi nekter dem arbeid i vårt eget land. Landeierne vil komme over til vår side. Både ekspropieringsprosessen og fjerningen av de fattige må bli gjennomført diskré og forsiktig. La dem med fast eiendom tro at de snyter oss, selger til oss for mer enn verdien. Men vi skal ikke selge noe tilbake.30

Theodor Herzl, en østerriksk journalist, var selv ingen religiøs jøde. I 1896, samme år som Trygve Lie ble født, skrev han boken Der Judenstaat. Han argumenterte for opprettelsen av en jødisk stat for å komme bort fra antisemittismen i Europa, men lot spørsmålet hvor denne staten skulle ligge, stå åpent. Herzl krevde heller ikke at den jødiske staten bare skulle være for jøder.31

For mange sionister var det ikke nok å opprette en jødisk stat i Palestina. De ville også knekke den innfødte kristne og muslimske befolkningens håp om et hjemland for alle, ikke bare for jøder. Demokratiske valg i Palestina ville bety slutten på drømmen om en jødisk stat. Derfor måtte de kristne og muslimske palestinerne gjøres til en minoritet. Det kunne skje ved massiv immigrasjon eller ved å drive dem vekk, slik mange sionistledere ønsket. I 1916 mente en av de fremste sionistene i Storbritannia, Israel Zangwill, at skulle sionismen lykkes, måtte alle araberne i Palestina fjernes.32

Enkelte andre ledende jøder var ikke enig i kravet om en egen stat. De gikk inn for et binasjonalt Palestina med like politiske og sivile rettigheter for jøder, kristne og muslimer. Til tross for at mange av disse jødene hadde høy, internasjonal status, fikk de ingen innflytelse i det jødiske samfunnet i Palestina. Blant dem som ønsket et felles Palestina, var den tysk-amerikanske politiske filosofen Hannah Arendt, den amerikanske rabbineren Judah Magnes, den østerrikske filosofen Martin Buber og den den amerikanske historikeren og filosofen Hans Kohn.

I Palestina forsto kristne og muslimer at sionismen var et koloniseringsprosjekt. For palestinerne utgjorde jødene et trossamfunn, på samme vis som de kristnes og muslimenes religiøse samfunn. De mente at religiøse skrifter ikke kunne være basis for krav om jødisk eierskap til Palestina. Dessuten var hele befolkningen etterkommere av tidligere innbyggere i området, inklusive israelittene.

For palestinerne var det ukjent at sionistene våren 1933, like etter at Adolf Hitler var kommet til makten, hadde begynt et samarbeid med nazister for å få tyske jøder til Palestina.33

Avtalen om å overføre tyske jøder dit ble imidlertid fordømt av presidenten i American Jewish Congress, en organisasjon som var dannet for å fremme jødiske interesser i USA og resten av verden. Presidenten mente avtalen mellom Jødisk nasjonalråd – Jewish Agency – og Nazi-Tyskland ville ødelegge mulighetene for å gjennomføre en internasjonal, økonomisk boikott av Hitlers regime.34

Den såkalte overføringsavtalen – Transfer Agreement – var selvsagt ikke et uttrykk for at Hitler var sionist eller ønsket en jødisk stat i Palestina. Det hadde han for lengst gjort klart i Mein Kampf. For selv om der Führer gikk inn for å kvitte seg med jødene i Tyskland, ville han ikke at de skulle kunne styre sin egen fremtid i egen stat. Han mente i tillegg at det jødiske folket ikke hadde de rette produktive egenskaper som måtte til for å bygge opp en stat.35

For sionistlederne var det imidlertid et problem at bare én av ti tyske jøder som ønsket å forlate Nazi-Tyskland, ville til Palestina. Nitti prosent ville til andre land, helst til USA og England.36

I Oslo var verken Trygve Lie eller andre klar over at mange tyske jøder nærmest ble tvangsflyttet til Palestina, der de ble kalt «Hitler-sionister». Tysklands konsul i Jerusalem skrev i en rapport til Berlin at en av de jødiske arkitektene bak Transfer Agreement skulle bruke sin innflytelse for å få en av de hebraiskspråklige avisene i Palestina til å tegne et positivt bilde av Nazi-Tyskland.37

I 1934 kom det over 40 000 europeiske jøder til Palestina. Det var mer enn 10 00 flere enn året før. Av disse var nær 8500 fra Tyskland. Sionistenes utsikt til å skaffe seg en jødisk stat hadde aldri vært bedre.38

De tyske jødene som forsøkte å komme til Norge, møtte imidlertid motstand. Da Folkeforbundet høsten 1934 ba den norske regjeringen skaffe plass til ett hundre tyske flyktninger, kom spørsmålet: Har vi bruk for disse menneskene?

Det var Centralpasskontoret som skulle gi Justisdepartementet råd om hvem som skulle få komme inn i Norge. Rådet gikk ut på at departementet skulle ta stilling fra sak til sak, men i bunnen lå en negativ holdning. Sjefen for kontoret så det som sin viktigste oppgave å holde flyktninger, særlig jødiske, ute av Norge.39

I et brev het det:

Selv om vi nemlig aldri så gjerne vil søke å hjelpe disse flyktninger, er vi dog oss selv nærmest … Skulde vi forsømme å ta dette i betragtning, vilde det alene føre til at de flyktninger som måtte komme hit, og som formentlig alle er jøder, vilde bli uglesett. En slik situasjon er ingen, og aller minst flyktningene selv, tjent med. Vi har heldigvis ingen jødeproblem å kjempe med her i landet, således som de har i Tyskland, og antagelig i nær fremtid vil få i Østerrike. Vi bør imidlertid stelle oss slik at vi heller ikke får noget jødespørsmål. De jøder vi allerede på forhånd har her i landet, er ikke minst interessert i dette.40

Utad viste Trygve Lie ikke noen generell, negativ holdning til jøder. Men i et privat brev til en venn avslørte han sin antisemittisme. Om stortingspresident Carl Joachim Hambro skrev Lie at han var «en eiendommelig blanding av intelligens, jødisk sluhet og ondskap».41

Den middels høye og elegante bergenseren C.J. Hambro var 34 år gammel da han ble valgt inn på Stortinget for Høyre i 1919. Den tidligere læreren var da sjefredaktør i Morgenbladet. Da Hitler kom til makten, hadde Hambro vært stortingspresident i syv år.

Det var vel kjent at farfaren hadde konvertert til kristendommen fordi han som jøde ikke fikk bosette seg i Norge. Men da han lot seg døpe, sto Bergen åpen for innvandreren. Den 27. desember 1810 ble den kristnede jøden skrevet inn i manntallet som «Edvard Isach Hambro, sønn av jødiske foreldre, men behørig døpt i Danmark».42

Arbeiderpartimannen og LO-juristen Trygve Lie var ikke alene om sin jødehets mot Hambro. Venstres sosial- og justisminister Paal Berg, som under annen verdenskrig ble leder for motstandsbevegelsen i Norge, skrev: «Med hva rett kan han – jøde – tale som om han var en av vår race.»43

Bakgrunnen var at Hambro i 1923 hadde skrevet en artikkel i Nordmannsforbundets hefte om nordmenns særpreg. Paal Bergs kommentar var bare ment for dagboken, og den fortalte noe om hans holdning til jøder, selv om den også speilet det personlige fiendskapet som var oppstått mellom Berg og Hambro.44

Flere norske aviser var jødefiendtlige. Aftenposten skrev:

De kommer ind som sildestim. De sætter sig fast over hele byen. Der er snart ikke en fruktbutikk, et utsalg av brukte klær, et lager av ur og andet kram uten at der står en smilende jøde bak disken. Osterhaugsgaten er fremtidens Ghetto eller jødekvarter. Men bare vent, om nogen tid finder vi dem som smarte eiere av villaer på vestkanten – snart har de foten indenfor en avis, en bank, universitetet og Nasjonalgalleriet.45

Jøder som fikk komme til Norge, ble også møtt med skjerpede blikk fra politi og embetsverk. Antisemittiske stereotypier var en del av byråkratiets og den borgerlige pressens verdensbilde, med begrep som «bolsjevikjøden», «pengejøden» og den «kriminelle jøde».46

4

Den unge justisministeren

Trygve Lie var 39 år da han i 1935 ble justisminister. Bondepartiet hadde gitt grønt lys for at Arbeiderpartiet kunne danne en mindretallsregjering. Den nye statsministeren, Johan Nygaardsvold, var året før blitt valgt til stortingspresident, og likte det «så måtelig». I det republikanske og antirojalistiske Arbeiderpartiet hadde «Gubben», som han ble kalt, frabedt seg kritikk når han måtte si «Gud bevare Kongen og fedrelandet».47

Den 56 år gamle Nygaardsvold var godt kjent med at Trygve Lie hadde vært overivrig for å få en statsrådspost.48 Det første den unge justisministeren ville gjøre, var å endre eller fjerne arbeiderfiendtlige bestemmelser i lovgivningen som hadde ført til rettssaker mens han var LO-advokat. Lie måtte også ta stilling til om tyske jøder skulle få opphold i Norge. Justisministeren mente at landet bare unntaksvis skulle ta imot forfulgte jøder, fordi han fryktet at jødene ville fortrenge nordmenn fra arbeidsplasser og dermed komme i et «uutholdelig motsetningsforhold til folket».49

Da en tysk jøde i Danmark søkte om opphold i Norge høsten 1936 fordi han fryktet tysk invasjon og utlevering, fikk han nei. Trygve Lie mente jødene ikke var særlig utsatt. Det ville gå verre med hundrevis av kommunister i landet hvis Danmark ble besatt. Etter justisministerens vurdering hadde søkeren ikke noe særlig annet utestående med nazistene enn at han var jøde.50

Trygve Lie sa derimot ja til en berømt flyktning fra Sovjetunionen som søkte opphold i Norge våren året før. Lite ante han at dette skulle bli begynnelsen på et stort internasjonalt drama med den fordrevne russiske asylsøkeren Lev Trotskij i hovedrollen. Den revolusjonære russeren hadde vært en av de mest sentrale bolsjevikene ved opprettelsen av Sovjetunionen, og var grunnleggeren av Den røde armé.

Trotskijs biograf, Isaac Deutscher, så et ibsensk drama i situasjonen: I En folkefiende (1882) hadde Henrik Ibsen tatt et oppgjør med maktapparat og politiske partier og drøftet motsetningene mellom sannhet og egeninteresser.51 «Folkefienden» i versjonen fra 1936 snakket ikke om forurensningen i byens «sunnhetsbad», men om en forgiftet revolusjon.

Da Lenin ble syk og den åtte år yngre Josef Stalin tok ledelsen, følte Stalin sin stilling truet av Trotskij. Etter Lenins død forviste han utfordreren, først til Alma Ata i Kasakhstan, i 1927, deretter til Tyrkia. Senere kom Trotskij til Frankrike.

Trotskijs støttespillere i Det norske Arbeiderparti appellerte til Johan Ludwig Mowinckels borgerlige regjering i april 1929: Kunne den verdensberømte flyktningen få asyl i Norge?

Det ble nei.52

Først da Arbeiderpartiet kom til makten, sa regjeringen ja til opphold, foreløpig i seks måneder. Trotskij bodde i Paris under strengt vakthold. Franskmennene ville ha ham bort.

Etter justisminister Trygve Lies syn var Trotskij i fare og i tillegg syk. I Norge ville han få det bedre. Arbeiderbladets redaktør, den 56 år gamle trønderen Martin Tranmæl, skrev at Trotskij var en «førerskikkelse og forkjemper for arbeiderklassens interesser», og at regjeringen burde føle seg «beæret» ved å ta imot russeren.53

Men verken det gode borgerskap, de sovjetvennlige kommunistene eller Nasjonal Samling likte at den utstøtte jødiske marxisten skulle få bo i Norge. Da den 46 år gamle telemarkingen Vidkun Quisling hadde dannet Nasjonal Samling i mai 1933, var ikke antisemittisme et hovedelement i partiets politikk. Ideologien var i hovedsak nasjonalistisk, med fascistiske overtoner. Først to år senere fikk det som ble kalt «jødeproblemet» i Norge, en mer fremtredende plass.54

Kommunistene var imot å gi Trotskij asyl fordi han hadde brutt med Stalin. Norges Kommunistiske Parti var dannet i 1923 da Arbeiderpartiet besluttet å melde seg ut av ut av Komintern. I borgerskapet ble Trotskij omtalt som en massemorder fordi han var grunnlegger og leder av Den røde armé. Noen snakket også om Trotskij som «den evige jøde», en ny versjon av jøden som ble dømt til evig vandring helt til Messias vender tilbake. Trotskij hadde da vært på flyttefot i ni år.55

Da Trotskij og hans kone Natalija kom til Norge 18. juni 1935, fikk de dagen etter besøk av justisminister Lie, redaktør Tranmæl og journalist Ole Colbjørnsen fra Arbeiderbladet. Lie forsikret Trotskij om at Moskva ikke hadde innvendinger mot at ekteparet fikk bo i Norge.56

Trotskij sa seg villig til å bli intervjuet. Han snakket om internasjonal politikk og spådde at det ville bli verdenskrig i løpet av tre til fem år. Han snakket også om Sovjetunionen, og mente at visse ledere der hadde samme behov som mange nyrike menn i Amerika: De må skaffe seg en stamtavle, fordreie sin fortid og stille til skue alle egne fordeler.57

Etter at intervjuet var godkjent og trykt i regjeringsorganet, mente Trotskij at han kunne ytre seg fritt i det nye vertslandet, selv om oppholdstillatelsen var gitt under forutsetning av at verken han eller ektefellen skulle drive politisk agitasjon i Norge eller i stater som var vennligsinnede overfor Norge. Justisministeren hadde jo selv vært til stede 18. juni og hørt alt som ble sagt.

Før den seks måneder lange oppholdstillatelsen skulle forlenges, skrev Trotskij til Lie og la ved to truende brev fra «fascister», som ikke ville at russeren fortsatt skulle få bli i Norge. Truslene var ekte. Om kvelden 5. august 1935 brøt fem unge menn fra Nasjonal Samling seg inn i huset der Trotskij bodde, nord for Hønefoss. Målet var å finne beviser for at russeren drev konspiratorisk virksomhet. Innbruddstyvene ble pågrepet og måtte forklare seg, men de ble ikke arrestert.

5

Trygve Lie og Jonas Lie

I august 1935 ble Lev Trotskij stilt for retten i Moskva, in absentia, anklaget for å delta i et plot mot Josef Stalin. Han og seksten andre ble dømt til døden, og det gikk ikke lang tid før Sovjetunionen økte presset på den norske regjeringen. Planlagte bestillinger skulle kanselleres, en byttehandel av sild mot rug ble avlyst, og det skulle ikke inngås avtaler om befraktning av norske skip.58

Moskva hadde støtte fra norske kommunister. Russerne gjorde det klart at fortsatt asyl ville svekke det vennlige forholdet mellom USSR og Norge. De påsto at Trotskij brukte vertslandet som base for konspiratorisk virksomhet.59

Under stortingsvalgkampen i 1936 innså justisminister Trygve Lie at han hadde gjort en feil ved å gi Trotskij opphold. Han skyldte på partifeller på venstresiden i Arbeiderpartiet; det var de som hadde overbevist ham om å ta imot den forviste russeren. Embetsmennene i Justisdepartementet hadde vært imot asyl, men flertallet i regjeringen hadde gått inn for opphold. Bare to statsråder hadde stemt mot. Det var åpenbart at Lie toet sine hender.

Da det ble klart at Trotskij ikke hadde undertegnet dokumentet med krav om at han skulle holde seg borte fra politisk aktivitet, ble han kjørt til forhørsretten i Møllergata 19. En avslappet russer refererte der hva Trygve Lie tidligere hadde sagt om betingelsene for opphold.60

Etter at Trotskij hadde forklart seg, ble han kjørt til Justisdepartementet. Her nektet han å skrive under på en erklæring om ikke å drive politisk aktivitet rettet mot stater som var vennligsinnede overfor Norge. Han ville heller ikke godta at post, telegrammer og telefonsamtaler skulle sensureres. «Hvordan våget justisministeren å legge fram et slikt skamfullt dokument», sa Trotskij. Prøvde Trygve Lie å gjøre det Stalin aldri hadde maktet: å få ham til å tie?61

Lie måtte medgi at den russiske gjesten aldri hadde blandet seg inn i norsk politikk eller bedrevet illegal virksomhet rettet mot fremmede makter mens han var i Norge.

«Hva slags idé har De om sosialisme og sosialistisk moral?» spurte Trotskij. Han skrek så høyt at det ga gjenklang i departementets korridorer: «Hvordan kan en regjering basere sine anklager på et dokument som er stjålet fra meg av nazistiske innbruddstyver?»62 Han viste til innbruddet noen uker tidligere.

Den høyest rangerte russiske diplomaten i Norge overleverte 29. august 1936 en muntlig protest til norske myndigheter: Trotskijs «asyl» måtte trekkes tilbake. Trygve Lie tok, som fungerende utenriksminister, imot russeren. Utenriksminister Halvdan Koht var i Danmark på ferie.

På Lies kontor fikk russeren høre at det var den tidligere kommunistlederen, nå redaktør i Arbeiderparti-avisen Sørlandet, Olav Scheflo, som var ansvarlig for at Trotskij var kommet til Norge. Justisministeren snakket videre nedsettende om asylanten, og refererte innholdet i et privat brev han hadde fått fra Trotskij. Alt rapporterte diplomaten til Moskva.63

Da den 62 år gamle Koht var tilbake i Utenriksdepartementet, møtte også han den samme russiske diplomaten, som nå hevdet at Trotskij ledet en «terrororganisasjon», og at han hadde gitt agenter ordre om å myrde Stalin.64

Før Koht igjen forlot Oslo for nå å drive valgkamp, ba han Lie om å holde tak i Trotskij-saken. Det hadde den ambisiøse justisministeren ikke noe imot. I nye møter med den russiske diplomaten forsikret Lie at Trotskij ikke ville få fornyet oppholdstillatelsen når den gikk ut senere på året. Lie sa videre at han ville sabotere ethvert forsøk fra Trotskijs side på å få sin sak inn for en norsk domstol. Justisdepartementet ville også blokkere fremstøt overfor en utenlandsk rett.65 Selv om avgjørelsen om å utvise Trotskij formelt ble fattet av regjeringen, var det i realiteten bare to som sto bak, statsminister Nygaardsvold og justisminister Lie.66

Neste gang justisministeren besøkte Lev Trotskij, 13. desember 1936, kom det til en ny verbal konfrontasjon. Sammen med Natalija var han internert på en bondegård i Hurum, omtalt som «Norges første konsentrasjonsleir». Tretten politibetjenter sørget for vakthold hele døgnet. Ekteparet fikk ikke motta besøk uten Centralpasskontorets godkjennelse. De ble nektet telefon, tilgang til aviser og radio var begrenset, alle brev de mottok ble undersøkt, og utgående post sensurert. Omkring huset ble det reist et elektrisk gjerde med piggtråd og alarmklokke.

Trygve Lie hadde flere med seg da han kom, blant dem en uniformert politijurist. Den blonde, 37 år gamle Jonas Lie, sønnesønn av dikterhøvdingen Jonas Lie og selv forfatter av kriminalromaner, hadde ansvaret for vaktholdet over Trotskij. Dette var mannen som under tyskernes senere okkupasjon av Norge, skulle lede Vidkun Quislings politidepartement.

Justisministeren spurte om Trotskij ville godta asyl i Mexico. Med tydelig forakt svarte russeren ja, og la profetisk til: «Dette er første tegn på at Deres land underkaster seg nazismen. De vil måtte betale for dette. De tror De er trygg og fri til å behandle politiske asylanter som De selv ønsker. Men dagen er nær – husk dette! Dagen er nær da nazistene vil fordrive Dem fra Deres eget land.»67

Da Lie noen dager senere igjen dukket opp hos Trotskij, hadde han passene til ekteparet stemplet med innreisetillatelse til og oppholdstillatelse i Mexico. Russeren var skeptisk. Han fryktet at visumet var en sovjetisk-norsk felle. «Har De tenkt på hva Stalin vil gjøre hvis han får vite dette?» spurte Trotskij.

Lie fortalte at det var sørget for sikkerhet om bord på skipet som i løpet av 22 døgn skulle ta ham til Mexico. Bare han selv og Jonas Lie, samt skipsrederen, visste hva som skulle skje.

«De ødelegger Dem selv og Deres parti», sa Trotskij. «For noen år siden sa jeg det samme til en tysk sosialdemokrat som jeg nå sier til Dem. Han lever nå i landflyktighet. De oppfører Dem mot meg som Noske og Scheidemann [de tyske sosialdemokratene Gustav Noske og Philipp Scheidemann] oppførte seg mot Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg [de to grunnleggerne av det tyske kommunistpartiet]. De baner veien for fascismen. Hvis ikke arbeiderne i Frankrike og Spania redder dere, er De og kollegene Deres emigranter om noen få år, slik deres forgjengere, de tyske sosialdemokratene, er det i dag.»68

Så snudde Trotskij ryggen til Lie og avslo å ta ham i hånden til avskjed.

Lørdag kveld 19. desember 1936 stevnet tankskipet MS «Ruth» ut den mørke Oslofjorden fra Nesodden med Lev Trotskij og Natalija Sedova om bord. Jonas Lie var med som eskorte. Dagen etter at skipet hadde forlatt norsk farvann, mottok Trygve Lie en stor bukett tulipaner fra den sovjetiske ambassadøren. Selv sendte justisministeren et gratulasjonstelegram til Jonas Lie på nyttårsaften med ønske om suksess i det nye året. Lev Trotskij ble fortørnet over telegrammet til «den fascistiske politioffiseren» på skipet, som han mislikte til det ytterste.69

I Kreml hadde Stalin allerede innkalt sjefen for e-tjenesten SMERSJ – russisk akronym for Død over spionene – general Pavel Sudoplatov. «Det er ingen andre viktigere politiske skikkelser i Trotskij-bevegelsen enn Trotskij selv», sa Stalin. «Blir det slutt på Trotskij, er trusselen fjernet.»70 Videre: «Trotskij bør elimineres innen et år, før krigen uunngåelig bryter ut. Erfaringene fra Spania har lært oss at hvis ikke Trotskij blir eliminert, kan vi ikke stole på våre allierte i den internasjonale kommunistbevegelsen når Sovjetunionen blir angrepet av kapitalistene.»

Stalin viste til borgerkrigen i Spania som hadde brutt ut i juli 1936, da general Francisco Franco gjennomførte et kupp mot den venstreorienterte, republikanske regjeringen.

Stalin mente at Trotskij prøvde å splitte og kontrollere verdens kommunistiske bevegelse og dermed ødelegge for Stalin selv og Sovjetunionen. Operasjonen fikk kodenavnet «And», som på russisk også er et uttrykk for desinformasjon. På norsk brukes begrepet avisand. Det skulle bety at pressen måtte spre rykter, og at drapet måtte arrangeres på en måte som ikke kunne spores til Moskva.

En spansk kvinne, også hun kommunist, fikk i oppdrag å planlegge attentatet.

6

Adolf Eichmann og sionistene

I Oslo tok den tidligere så markante LO-juristen, nå justisminister Trygve Lie, mål av seg til å bli hele landets justisminister, ikke bare Arbeiderpartiets. Opprettelsen av lov og rett, samt ro og orden, var nå viktigst, ikke arbeidernes rettigheter.

Under en konflikt mellom norske og britiske hvalfangere i august 1936 viste justisministeren sin nye handlekraft. Da norske hvalfangere gikk til streik i Sandefjord, sendte den tidligere fagforeningsforkjemperen en utrykningsstyrke fra det nyopprettede Statspolitiet for å beskytte britiske streikebrytere. Den norske regjeringen hadde gitt britene løfte om dette. Justisminister Lie fryktet at et oppgjør mellom briter og nordmenn i Sandefjord ville kunne utvikle seg til et oppgjør mellom Norge og England. Statspolitiets nestleder, Jonas Lie, som var hatet i store deler av arbeiderbevegelsen, førte kommandoen under aksjonen.71

Statspolitiet var bygd opp av den borgerlige regjeringen for å brukes mot norske arbeidsfolk hvis det kom til konflikter. Nå var politiet Arbeiderparti-regjeringens redskap.

Noe av forklaringen på at Trygve Lie benyttet seg av Jonas Lie og Statspolitiet til å håndtere sosial uro, var at justisministeren ville sikre at Arbeiderpartiet oppfylte sin del av en forståelse som var inngått med Venstre, Høyre og Bondepartiet. Det skulle være ro i arbeidslivet, slik hovedavtalen mellom Norsk Arbeidsgiverforening og Landsorganisasjonen skisserte.

Jonas Lie ble sjef i Oslo da justisministeren opprettet Utrykningspolitiet som erstatning for Statspolitiet. Det var nok et trappetrinn mot posten som minister i det senere tyskokkuperte Norge.72

Justisminister Lie kom godt ut av det med de uniformerte politimennene, selv om mange husket ham som forsvarer av demonstranter og streikeledere. Nå møtte Lie opp på høstøvelser i politiet. En gang hadde han forlatt et arrangement med replikken: «Det eneste gale her var at drammeglassene var for små.»73

For regjeringen var det viktig å vise at den ikke hadde glemt løftene om at hele folket skulle i arbeid. Det løftet klarte den ikke å oppfylle, selv om flere og flere fikk jobb. Det skyldtes ikke minst at regjeringen hadde konjunkturene med seg. Da kronprins Olav og kronprinsesse Märthas tredje barn, prins Harald, kom til verden 21. februar 1937 og sikret arverekken, sa Trygve Lie: «Alt lykkes for denne regjeringen.»74

Justisministeren var derimot lite begeistret for at norske kvinner og menn meldte seg for å slåss mot Franco-fascistene i Spania. Dagen etter at tronarvingen var født, proklamerte Lie at det var forbudt å verve seg som frivillig til den spanske borgerkrigen. I første omgang ble nye pass stemplet med «Gjelder ikke for Spania».

Det var ikke bare i Norge at myndighetene så med uvilje på at unge menn og kvinner reiste til Spania for å kjempe. Sveits var først ute med et lovforbud. Litt senere innførte det norske Justisdepartementet et forbud mot å verve seg for å slåss. De som dro, risikerte tre måneders fengsel ved hjemkomst.

Det var først og fremst kommunister som reiste, og det overrasket mange at Trygve Lie ikke ville støtte dem som kjempet for demokratiets sak. Forbudet førte imidlertid ikke til at strømmen av kampvillige nordmenn stanset. I løpet av våren reiste rundt ett hundre kvinner og menn til Spania. De aller fleste ville slåss for en sak de trodde på. Men noen reiste også av ren eventyrlyst.75

I full forståelse med justisminister Lie forsøkte politiet ved hjelp av razziaer mot partikontorer, brevsensur, spaning og husundersøkelser å rulle opp vervingene.76 Gjennom en hemmelig instruks fra justisministeren ble det den 6. juli 1937 opprettet en ny politienhet kalt Overvåkningssentralen. Den skulle jakte på nordmenn som spionerte for fremmede makter og derfor kunne være en fare for rikets sikkerhet. Det hadde vokst fram en frykt for krig mellom Sovjetunionen og Storbritannia på den ene siden og Tyskland på den andre. Noen var redde for at tyskerne ville sperre Østersjøen og at russerne ville måtte lede skipstrafikken over sine isfrie havner i nord og langs norskekysten ut mot verdenshavet. Det kunne igjen føre til at Tyskland ville hindre ferdselen fra norsk territorium.77

Frykten for en ny storkrig i Europa gjorde at britene fikk hastverk i Palestina. Regjeringen oppnevnte en britisk kommisjon for å løse konflikten mellom sionister og Palestinas kristne og muslimske befolkning. Men da palestinerne forsto at kommisjonen ville gå inn for en jødisk stat, reiste den fremste muslimske lederen, stormuftien i Jerusalem, hajj Amin Husseini, til Tyskland for å skaffe seg en alliert. Han argumenterte for at en sekulær, arabisk, palestinsk stat ville være en mer naturlig alliert enn en jødisk. Men Berlin takket nei. Hitler ville ikke blande seg inn i palestinernes konflikt med britene.78

Sionistene, som i fire år hadde samarbeidet med nazistene for å få flest mulig jøder til Palestina, var like ivrige etter å ha et godt forhold til tyskerne. Den 26. februar 1937 kom en utsending fra Jødisk nasjonalråd til Tyskland. Nasjonalrådet var opprinnelig etablert for å representere jødene i Palestina overfor den osmanske sultanen. Under britisk styre fortsatte Rådet sitt arbeid for å legge forholdene til rette for en fremtidig jødisk stat.

I Berlin møtte utsendingen, som tilhørte Nasjonalrådets militære arm, Haganah, SS-eksperten på sionisme, kaptein Adolf Eichmann. Utsendingen tilbød seg å skaffe tyskerne etterretningsmateriale fra Midtøsten og å støtte Nazi-Tysklands politikk i regionen. Betingelsen var at tyskerne måtte lette på utreisemulighetene for jøder. Eichmanns overordnede mente det ville være i nazistenes interesse å samarbeide med Jødisk nasjonalråd. Tyskerne trengte innsideinformasjon om nye, jødiske boikottplaner og om jødiske attentatplaner mot prominente nazister.79

I oktober 1937 reiste Eichmann og hans sjef til Palestina for å gjeste de jødiske koloniene. Sionistene hadde gitt uttrykk for tilfredshet med at den radikale jødepolitikken tyskerne førte, ville føre til økt jødisk befolkning i Palestina. Dermed kunne sionistene raskere etablere en jødisk majoritet i landet.80

Senere på året etablerte Haganah en organisasjon for å få fortgang i den illegale innvandringen til Palestina. Den kalte de Organisasjonen for immigrasjon – Mossad LeAliyah Bet. Snart hadde Mossad agenter over hele Europa. I Nazi-Tyskland fikk utsendingene ordre om å samarbeide med Sicherheitsdienst – SD – og Geheime Staatspolizei – Gestapo.81 Da startet den hemmelige utvandringen av jøder til Palestina for alvor. SD og Gestapo plukket ut jøder som ville reise via de illegale rutene til Palestina og koordinerte transporten av jøder fra Tyskland og Østerrike.

Det jødiske flyktningproblemet og trakasseringen av jøder i Tyskland plaget ikke mange vestlige politikere. Da europeiske ledere samlet seg i den franske byen Evian i juli 1938 for å drøfte saken, ville ikke et eneste land ta imot et større antall jøder fra Tyskland.

Trygve Lies departement hadde også fått flere henvendelser om å plassere jødisk ungdom fra Tyskland som jordbrukslærlinger på bondegårder. De skulle arbeide gratis, og etter noen år reise til Palestina. Danmark hadde hatt slike ordninger i flere år. Lie tok opp saken i regjeringen. Det ble nei. Søknader om innreise ville bli vurdert i hvert enkelt tilfelle, slik standardprosedyren var.82

Noen måneder tidligere hadde en utsending fra Mossad nok en gang møtt Adolf Eichmann. Denne gang i Wien, som i mars 1938 var blitt annektert av Tyskland. Eichmann var blitt sjef for det nyetablerte Sentralkontoret for jødisk emigrasjon og gikk med på å opprette treningsleirer for jøder som ville til Palestina. I løpet av noen måneder fikk et tusentall unge jøder opplæring i våpenbruk i Østerrike og Tyskland.

Samarbeidet mellom Mossad og SD fortsatte selv etter Krystallnatten mellom 9. og 10. november i 1938, da rundt 91 jøder ble slått i hjel, 2676 menighetshus og synagoger ødelagt, 4500 butikker vandalisert og 30 000 jøder ført til konsentrasjonsleirene i Buchenwald, Dachau og Sachsenhausen.83

Lederen av Jødisk nasjonalråd utøvende komité, David Ben-Gurion, mente at «menneskelig samvittighet» etter pogromer mot jøder kunne gjøre at flere land åpnet dørene sine for flyktninger. Det var viktig for det sionistiske lederskapet å få jøder ut av Tyskland, men først og fremst de som kunne være med på å bygge opp en jødisk stat. «Hvis jeg hadde visst at det var mulig å redde alle jødiske barn i Tyskland ved å frakte dem til England, men bare halvparten ved å bringe dem til Palestina, ville jeg ha valgt det siste», sa Ben-Gurion. «Vi står ikke bare til regnskap overfor barna, men overfor et historisk regnskap til det jødiske folk», het det videre i talen han holdt 7. desember 1938.84

Den polskfødte Ben-Gurion var kommet som innvandrer til Jaffa i 1906 under fødenavnet David Grün. Her fikk han jobb som appelsinplukker. Deretter ble 20-åringen med i en vaktstyrke for isolerte, jødiske jordbrukskolonier. Derfra dro Grün til Konstantinopel for å lære seg tyrkisk og studere juss. Der tok han det hebraiske etternavnet Ben-Gurion, og reiste tilbake til Palestina for å arbeide som journalist. I 1914 mente han at det ville tjene araberne, ikke jødene, hvis vestmaktene og Russland vant verdenskrigen som brøt ut samme år: «Vi trenger et sterkt Tyrkia, som lover oss både håp og en fremtid», skrev han den gang. Senere skulle han skifte mening.85

I september 1938 inngikk Adolf Hitler det såkalte Münchenforliket med Frankrikes Édouard Daladier, Italias Benito Mussolini og Storbritannias Neville Chamberlain. Tyskland fikk de sudettyske områder, som tidligere hadde vært en del av Østerrike, men blitt innlemmet i Tsjekkoslovakia i 1919. Etterpå sa Chamberlain og Hitler at forliket, samt en tysk-britisk flåteavtale, symboliserte partenes ønske om aldri å gå til krig mot hverandre og heretter rådslå om alle viktige spørsmål. Dette fikk Chamberlain til å komme med sitt historiske utbrudd om «fred i vår tid».

I månedene som fulgte, førte tyskerne et stadig mer aggressivt språk. Trygve Lie håpet det beste da Adolf Hitler og Josef Stalin inngikk en ikkeangrepspakt 23. august 1939, og la til at han fryktet det verste. Pakten omfattet en hemmelig tilleggsprotokoll om deling av Sentral- og Øst-Europa i innflytelsessfærer. Blant annet ble det avtalt at Finland, Estland og Latvia skulle tilfalle Sovjetunionen, mens Tyskland skulle få Litauen. Polen skulle deles etter en grense som fulgte elvene San, Wisła og Narew. Tyskland skulle overta vestlige områder, som i hovedtrekk hadde vært tyske eller østerrikske før første verdenskrig, Sovjetunionen fikk de østlige områdene, som tidligere hadde tilhørt Russland. Ikkeangrepspakten ga hver av partene «rett» til å angripe Polen og ta kontroll over sine respektive interessesfærer.