© 2016 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Trine + Kim

Layout og ebok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2319-0

Utgivelsen har mottatt støtte fra Kver AS. Selskapet eies av Berge Gerdt Larsen, som er omtalt i denne boka.

Av hensyn til personvernet er noen av personene som opptrer i boka anonymisert.

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Vest for loven

April 2016

Jeg hadde aldri trodd at jeg skulle sitte flere dager i strekk i en rettssal i Bergen og lytte til en engelsktalende revisor legge ut om intrikate økonomiske forhold i internasjonal oljeindustri – og faktisk nyte det. Aktoratet kverner gjennom spørsmål, i en stadig jakt på bekreftelser av anklager og hypoteser. Revisoren, Allan Kennedy, en tidligere inspektør hos de britiske skattemyndighetene HM Revenue & Custom, legger klart og tydelig frem fakta som går imot påtalemyndighetens teorier. Aktoratet virker frustrert. I slike situasjoner blir man nærmest høysensitiv – selv en liten fordreining i et ansikt fortoner seg betydningsfull, et rykk i munnviken, en hånd mot nakken, et sukk eller et megetsigende blikk fra en av dommerne – alt kan tolkes, alt gir inntrykk av mening utover det tilfeldige.

Det går mot prosedyrer og slutten av ankebehandlingen av Berge Gerdt Larsen-saken i Gulating lagmannsrett. Stemningen er god. Aktoratets hypoteser fortoner seg mindre sannsynlige, forsvarets argumenter mer og mer overbevisende. De fleste av aktoratets representanter har sluttet å hilse på meg når jeg kommer om morgenen – det gjorde de før. Den manglende høfligheten er antakelig et godt tegn, vi må ha gjort noe de misliker.

Jeg får følelsen av å være en del av et vinnerlag, og da hovedforsvarer Anders Brosveet, partner i Advokatfirmaet Elden DA, kommer bort etter at dommerpanelet har forlatt salen, lar jeg meg overtale til en kveldstur opp Stoltzekleiven. Til tross for utallige Bergens-turer har jeg aldri gått opp Rævaskaret, som det også heter. Jeg aner at bakken er brattere enn jeg egentlig er motivert for.

Et par timer senere angrer jeg på at jeg takket ja. Dessuten har jeg avtalt å møte Mikael Christensen, en tidligere forvaringsdømt som jeg bisto for noen år siden og stadig holder kontakten med. Da tiden for avmarsj nærmer seg, sender jeg en melding til Anders med flere unnskyldninger på en gang. Ikke bare mangler jeg treningsklær, jeg kommer heller ikke til å rekke å stille til klokken 18:00. Anders svarer at det går helt fint, jeg kan bare kjøpe et par joggesko og en t-skjorte, oppmøtet er utsatt til klokken 19:00. Med to små setninger hindrer advokaten flukten min. Det blir for teit å komme med en tredje unnskyldning.

I bunnen av bakken bestemmer jeg meg for å gi jernet, og snart er flesteparten i Eldens advokatkorps et godt stykke bak meg. Det er vanskelig å undervurdere konkurranseinstinktet mitt, men det samme instinktet bidrar også til at jeg undervurderer trinnene opp Sandviksfjellet. Omtrent samtidig med at jeg skjønner hvor bratt steintrappen er – og innser at det aldri vil komme noe flatt pari – begynner melkesyra å spre seg i beina. Rekorden fra bunn til topp er 7 minutter og 58 sekunder. Hvor imponerende det er, skjønner du ikke før du trasker opp selv. Og hvor vakker Bergen er, skjønner du heller ikke før du står på toppen av Sandviksfjellet en klar og solfylt vårkveld og ser utover den fargerike bebyggelsen, Vågen og Puddefjorden. Knopper på trærne, hvitveis og blåveis på bakken og varm svette som kjøles ned av en mild og kjærkommen bris. Bergen er nydelig, og Bergen om våren er blant det fineste Norge kan by på.

La meg si det med en gang: Dette er ingen fortelling om alt som er flott og fint i Bergen. Jeg er fascinert av bergenserne og det byen kan by på av opplevelser, kunst, musikk og livets goder. Været i vestlandshovedstaden plager meg heller ikke nevneverdig. I årenes løp har jeg vært så mye i byen, og fått så mange venner der, at det er naturlig å kalle den mitt andre hjem. Jeg har truffet og samarbeidet med mange dyktige og dedikerte politifolk – mennesker jeg har stor respekt for og tillit til. Denne boken handler derimot om det som ikke fungerer, det som ikke er en rettsstat verdig og det som innbyggerne i Hordaland har fortjent å være foruten.

Våre folkevalgte har gitt myndighetene og deres ansatte enorm makt over enkeltindividet. Med loven i hånd kan de utøve fysisk makt, iverksette etterforskning, overvåke, registrere og bruke tvangsmidler som pågripelse, ransaking og beslag. De kan dømme, fengsle, forvare, inndra og fatte forvaltningsmessige vedtak med enorme konsekvenser. Det finnes samtidig et nett av lover og forskrifter, etiske normer og internasjonale konvensjoner som regulerer myndighetenes inngrep overfor borgerne slik at grunnleggende rettigheter, rettssikkerhet og personvern ivaretas. Slik skal det være i en moderne, demokratisk rettsstat.

I Norge tar vi det for gitt at myndighetspersoner forvalter makten med ærlighet, forstand og ydmykhet. Slik er det ikke alltid. Altfor ofte skjer alvorlige maktovergrep og stor urett. Dette kan føres tilbake til elendig lederskap, inkompetanse og dårlig kultur i organisasjonene. Vi må kunne stille større krav til våre myndigheter. Naturligvis er ikke slikt enestående for Bergen og Hordaland, men skandalene synes å opptre noe oftere der.

Ideen til denne boken ble unnfanget omtrent et halvt år tidligere – i november 2015. Berge Gerdt Larsen hadde nettopp holdt en fem uker lang partsforklaring og markerte avslutningen med forsvarerteamet. Under middagen foreslo han at jeg skulle skrive en bok om erfaringene mine i Bergen slik at folk kan få vite hva som egentlig foregår i byen. Jeg har vært involvert i flere titalls saker i Bergen i løpet av de siste 35 årene og hadde for så vidt syslet med tanken selv, men følte ikke at tiden var inne for det. Dessuten hadde jeg ikke tid. Larsen insisterte på at tiden var inne nå – i kjølvannet av Monika-saken. Politi og påtalemyndighet var til de grader avslørt, og det var mer legitimt enn noen gang å uttrykke seg kritisk, selv i bergenspressen. Larsen tilbød seg dessuten å sponse prosjektet økonomisk, slik at jeg kunne sette av tilstrekkelig tid.

På veien langs Storevatnet og de svingete bakkene mot Fløyen snakker jeg med Mari Gjølstad, en annen partner i Elden DA. I det store og hele mener forsvarerteamet at Larsen må bli frifunnet, men flere omstendigheter gjør saken spesiell – og vi kan ikke være sikre. Saken bygger utelukkende på indisier, og vi frykter at påtalemyndigheten kan lykkes med å selge inn hypotesene sine slik de hadde gjort i tingretten.

Etterforskningen har i hovedsak vært utført av skattegranskere uten politifaglig bakgrunn og uten overordnet ledelse og styring. Tunnelsynet har vært fremtredende, og den har manglet enhver form for kvalitetssikring. I sum minner det mest om personforfølgning. Uansett hvor positivt det kan komme til å se ut for Larsen, er vissheten om urett og kverulerende mistenkeliggjøring et forstyrrende moment for alle.

«Som tidligere skattejurist skjønner jeg jo at man kontrollerer Berge og forretningsvirksomheten hans», sier Mari. «Det er helt legitimt. Men at man gjør det til en straffesak? Og når man i tillegg ser på de ufattelige ressursene de bruker … Det er … Man kan jo ikke annet enn å riste på hodet.»

Før jeg rekker å si meg enig, blir jeg forstyrret av advokat Brosveet som pruster og peser bak oss. Det gleder meg at mannen med initiativet blir utfordret av tempoet.

«Bare tenk hvordan dette hadde gått om ikke Berge hadde hatt ressurser til å stå imot presset», sier jeg endelig og snur meg på nytt for å nyte synet av Brosveet som blir stadig rødere i ansiktet. «Du skal ikke ha så mye mindre penger enn ham for å være sjanseløs.»

«Det er jo Bergen, da», sier Mari. «Det er ikke for ingenting at vi jurister i Oslo snakker om begrepet ‘vest for loven’.»

Jeg stopper opp og lar meg nesten innhente av Brosveet. Maris ord sammenfattet alle tankene og erfaringene mine med maktapparatet i Bergen.

Dette er min fortelling om Bergen, slik jeg har opplevd myndighetene i byen i en periode som strekker seg over 35 år.

Monika, politivold og Kripos

Medieomtalen av åtte år gamle Monika Sviglinskaja, som ble funnet død hengende i et belte i sitt hjem på Sotra utenfor Bergen, gjorde meg trist, men den sjokkerte meg ikke. Det gjorde heller ikke den voldsomme kritikken som ble rettet mot politiet, eller påstandene fra dem som mente at etterforskningen var mangelfull og at saken ble henlagt som selvdrap på uriktig grunnlag.

Utover sommeren og høsten 2014 ringte det stadig vekk journalister som lurte på hva jeg mente om etterforskningen av dødsfallet. Journalistene visste at jeg hadde vært involvert i en rekke saker i Hordaland og at jeg tidligere hadde kritisert politiets arbeid. Jeg holdt en lav profil. Jeg visste for lite, og det var mange nok synsere, om ikke jeg også skulle bli en av dem.

Oppstyret ballet på seg. Jeg leste om Robin Schaefer, politimannen som tilfeldigvis fikk innsyn i saksdokumentene og som varslet om at saken måtte gjenåpnes og etterforskes som drap. Han ble avvist og advart om sanksjoner dersom han ikke holdt seg unna.

Schaefer ble sykmeldt som følge av konflikten. I et internt møte på politistasjonen fant påtaleleder og visepolitimester i Hordaland, Gunnar Fløystad, likevel anledning til å kritisere ham for å ha blandet seg i ting han ikke hadde noe med. Etter press fra Monikas mor, Kristina Sviglinskaja, og advokat Stig Nilsen, samt fremleggelsen av en ekstern rapport utarbeidet av tidligere Kripos-etterforsker Asbjørn Hansen, ble etterforskningen gjenåpnet. Saken ble klassifisert som drap, og Kristinas tidligere samboer ble etter kort tid pågrepet og siktet.

Jeg identifiserte meg med Schaefer. Jeg hadde selv vært varsler for døve ører hos politilederne mine – blant annet i den såkalte Anne Kristin-saken, der en 23 år gammel kvinne forsvant sporløst under en ferietur på Fuerteventura på Kanariøyene i 1990. Det endte med at jeg tok permisjon fra Kripos, reiste til den spanske ferieøya og oppklarte saken. En person ble domfelt for drap, en annen for å ha medvirket til å fjerne liket. Det ble et voldsomt rabalder. Politiet og påtalemyndigheten ble sterkt kritisert i mediene for å ha vært passive i etterforskningen. Lederne mine parerte med å beskylde meg offentlig for å ha opptrådt illojalt og handlet i strid med tjenstlige og rettslige regler. Konflikten førte til at jeg sluttet i politiet.

Schaefers historie var et gufs fra fortiden, og jeg begynte å sette meg nærmere inn i hva som hadde skjedd. Monika-saken virket egentlig nokså ordinær – slett ikke av den vanskeligste sorten. Mye tydet på at det var beslutningstakere i sving som ikke hadde kunnskap om og erfaring med etterforskning av drapssaker der gjerningsmannen i utgangspunktet er ukjent. På et eller annet tidspunkt må det også ha gått prestisje i saken fra påtalemyndighetens side. Dette var ikke noe enestående tilfelle. Som drapsetterforsker i Kripos og privatetterforsker har jeg i flere tiår sett hvordan unnlatelser, feilprioriteringer og forutinntatthet har preget etterforskninger i Bergen. Alvorlig kriminalitet forblir uoppklart, og gjerningsmenn går fri. Ikke minst: Ofte blir uskyldige mennesker straffeforfulgt og i verste fall domfelt. Akkurat som Schaefer har jeg forgjeves varslet om alvorlige feil og fremlagt bevis og dokumentasjon som underbygget påstandene. Med få unntak er jeg blitt ignorert, i andre tilfeller direkte motarbeidet, til og med trakassert. Monika-saken og historien om Schaefer underbygget mine egne erfaringer og opplevelser. Det hersket en betydelig kunnskapsløshet og en usunn maktkultur i den øverste ledelsen i politiet og påtalemyndigheten i Hordaland.

På et eller annet tidspunkt fikk jeg det for meg at det var riktig å fortelle at skandalen som nå opptok hele Norge ikke var et enkeltstående tilfelle, men nok et symptom på noe fundamentalt galt. Neste gang en journalist ringte, takket jeg ja til intervjuet. Det var TV 2. Samtidig ble jeg bedt om å skrive en kronikk i NRK Ytring. Jeg sa ja til det også.

I kronikken beskriver jeg hvordan kritikken etter Monika-saken etterlater et inntrykk av at det er politiet som er udugelig. Det er misvisende; hovedproblemet befinner seg i påtalemyndigheten, ikke hos politifolkene og etterforskerne. Jeg fortsetter med å beskrive problemene som forutsigbare: Politiet i Norge styres av påtalemyndigheten – det vil si jurister som verken har grunnleggende politifaglig utdannelse eller ferdigheter i operativ fagledelse. De representerer en annen profesjon og har ikke de nødvendige forutsetningene til å lede og fatte beslutninger i politioperasjoner og etterforskning av faktum i straffesaker. Tittel og uniform synes å være det eneste som gir dem kvalifikasjon.

På TV 2-nyhetene uttrykte jeg at jurister uten tilstrekkelig kompetanse har for mye makt og at det er på tide å revurdere den særnorske modellen med påtalemyndigheten som en integrert del av politiet. Kanskje burde påtalemyndigheten skilles ut som en selvstendig institusjon, slik de organiserer seg for eksempel i Sverige og i alle andre land vi kan sammenligne oss med (med unntak av Danmark). Det er på tide at politiet får styre i eget hus.

Reaksjonene på medieutspillene lot ikke vente på seg – selv om de kom i en annen form enn det jeg hadde håpet på. Folk flest og enkelte politikere virket positive, mens politimestere og påtalejurister gikk i skyttergravene. Visepolitimester Gunnar Fløystad svarte at ledelsen i Hordaland politidistrikt slett ikke kjente seg igjen i mine karakteristikker. Han fremhevet at de gjorde en formidabel jobb, at de hadde igangsatt prosesser for å bli bedre og at de nå skulle samle viktig spisskompetanse i etterforskning og påtale i samme enhet.

Jeg traff kanskje ikke presist nok med utspillene, og måtte innse at politimester Terje Nybø i Asker og Bærum syntes å ha rett da han hevdet at debatten om å skille norsk politi og påtalemyndighet var død.

Men påtalejuristenes avvisning av kritikken og forsikringene om at de vet best hvordan politietterforskning skal organiseres og gjennomføres, overbeviser ikke meg. Jeg har heller ingen tro på at etterforskningen av alvorlige straffesaker vil bli bedre ivaretatt etter Monika-saken – selv om påtalemyndigheten hevder at de skal lære av feilene. Hva i himmelens navn skal de lære nå? All potensiell lærdom etter feilene i Monika-saken er elementær kunnskap for alle med erfaring fra slik etterforskning – det innbefatter en rekke politifolk i Hordaland, for eksempel Robin Schaefer.

Etter dagens ordning er det påtalemyndigheten, det vil si politimesteren og påtalejuristene, statsadvokatene og Riksadvokaten, som skal beslutte om det er grunnlag for å iverksette etterforskning. I praksis gjøres dette som regel av en politijurist. Det er også påtalemyndigheten som har ansvaret for å lede etterforskningen. Dette delegeres gjerne til en politijurist, og det innebærer at vedkommende skal sørge for at etterforskningen blant annet er målrettet og objektiv. Det er også påtalemyndigheten som skal vurdere påtalespørsmålet, altså om en sak skal henlegges eller tiltale skal tas ut.

Dels er dette i henhold til loven, dels er det i henhold til konkrete instrukser fra Riksadvokaten. Det er derfor misvisende når kritikken i Monika-saken rettes mot politiet som etat. Det er påtalemyndigheten og til syvende og sist riksadvokat Tor-Aksel Busch – som er daglig leder av påtalemyndigheten – som eventuelt skal kritiseres for ikke å ha gjort jobben sin. På Riksadvokatens hjemmeside står det at det er de som «fører tilsyn med og arbeider for kompetanseheving i påtalemyndigheten for øvrig, slik at straffesaksbehandlingen drives målrettet og effektivt, samtidig som kravene til kvalitet og rettssikkerhet ivaretas.»1 Videre står det: «Overfor det enkelte politidistrikt ivaretas påtalemyndighetens fagledelse av statsadvokatene i regionen.»

I et nyere rundskriv – nr. 2/2016 – presiserer Riksadvokaten ytterligere påtalemyndighetens forpliktelse til å ivareta kvaliteten i etterforskningen, og at blant annet kompetent etterforskningsledelse og aktiv fagledelse fra statsadvokatene er sentrale suksessfaktorer.

Det er altså Riksadvokaten som har det øverste ansvaret for at den som blir satt til å lede en etterforskning innehar den nødvendige kompetanse til å sørge for at etterforskningen er målrettet og objektiv og at det gjennomføres fortløpende kvalitetskontroll. Dersom politidistriktet av en eller annen grunn ikke har tilgjengelig kompetent personell, så er det påtalemyndighetens ansvar å anmode Kripos om bistand. Naturligvis skal Riksadvokaten delegere oppgaver, men embetet kan ikke delegere ansvaret. Riksadvokaten må følge opp og kvalitetssikre at statsadvokatene følger opp og kvalitetssikrer politijuristene som igjen må følge opp og kvalitetssikre arbeidet som etterforskerne gjør i de konkrete sakene.

Det er ikke politiet eller politifolk som eventuelt skal kritiseres når en etterforskning går galt. I mange tilfeller kan en sikkert si mye om kvaliteten på utøvelsen av de enkelte etterforskningskritt, men det er ikke problemet. Problemet ligger hos dem som skal lede og kvalitetssikre – nemlig påtalemyndigheten.

Jeg begynte på en ny kronikk for å svare visepolitimester Fløystad og de andre påtalejuristene som var uenig med meg, men fornuften min fortalte at jeg ikke skulle kaste bort mer tid. Dessuten hadde jeg andre ting å gjøre, for eksempel å bistå den bergenske oljemagnaten Berge Gerdt Larsen. Han var satt under tiltale av statsadvokatene i Hordaland for grov økonomisk utroskap og grov skatteunndragelse. I oktober 2013 ble han domfelt i Bergen tingrett, og det lå an til at jeg skulle bistå forsvarerteamet i forbindelse med ankebehandlingen i Gulating lagmannsrett.

Larsen hadde fått med seg utspillene mine etter Monika-saken. Han hadde selv latt seg rive med i folkeopinionens engasjement mot politi- og påtalemyndighetens udugelighet og var opprørt på vegne av den lille jenta og moren hennes. Kompetanse, objektivitet og kvalitetssikring i politiets etterforskning ble et stadig hyppigere samtaletema mellom oss. Larsen kjente seg igjen i medienes beskrivelse av de grove feilene i Monika-saken, og interessen hans for den generelle rettssikkerheten i Norge ble vekket under debatten.

Jeg møtte Larsen første gang i 2006. Han fremsto da som en hardkokt forretningsmann, men etter hvert som jeg lærte ham å kjenne, skjønte jeg at han hadde et engasjement ikke bare for dem som sto ham nær, men også for de mindre ressurssterke i samfunnet. Via andre fikk jeg høre at han donerte store pengesummer til gode formål. Kanskje passet det ikke med imaget som kompromissløs forretningsmann, for han snakket aldri om det selv. Derfor ble jeg egentlig ikke veldig overrasket da Larsen spurte om jeg kunne undersøke om Monikas mor hadde behov for hjelp eller økonomisk støtte.

Noen dager senere, 2. desember 2014, dro jeg til Bergen, og samme ettermiddag møtte jeg advokat Stig Nilsen utenfor kontoret hans på Strandkaien. Han ble tydelig overrasket da jeg presenterte ærendet mitt. Kristina hadde absolutt behov for økonomisk støtte, for hun hadde allerede pådratt seg betydelige gjeldsforpliktelser i forsøket på å få saken gjenåpnet, og den videre utviklingen var uoversiktlig. Jeg fortalte ikke hvem jeg representerte, bare at jeg hadde en bekjent som ønsket å hjelpe til og at Nilsen ville bli kontaktet av en annen advokat for å ordne det formelle ved pengestøtten.

På nyåret 2015 overtok Advokatfirmaet Elden forsvareroppdraget i straffesaken mot Larsen. Som et ledd i forberedelsene til ankebehandlingen utover sommeren og høsten intervjuet jeg Larsen om forretningsvirksomheten hans, og omstendighetene som tiltalen mot ham bygget på. Det ble tidvis noe utenomsnakk, for eksempel om den mangelfulle etterforskningen i hans egen sak, utviklingen i Monika-saken, manglende rettssikkerhet i Norge generelt og i Bergen spesielt. Vi pratet også om mine opplevelser fra Bergen – om Fagereng-saken, Lindås-saken, Åsane-saken, Trine Frantzen-saken og en rekke andre forhold der erfaringene mine med rettshåndhevelsen lå nokså langt unna den virkeligheten folk flest får presentert gjennom media.

Larsen var overbevisende når han hevdet sin uskyld, og han forsto ikke hva påtalemyndigheten bygget anklagene på. Det burde kanskje bety at han hadde lite å frykte, men likevel merket jeg at han ble mer og mer bekymret desto nærmere vi kom ankebehandlingen. Han var redd for ikke å få en rettferdig behandling og redd for å bli dømt. Med mine erfaringer fra Bergen var jeg neppe rett mann til å berolige ham.

Ankebehandlingen startet i Gulating lagmannsrett 12. oktober 2015. Omtrent én måned senere ble det kjent at Kaare Songstad skulle bli politimester i det nye Vest politidistrikt. Larsen ble oppgitt over nyheten. Songstad var kanskje den personen han hadde minst tiltro til at skulle klare å rydde opp i distriktet. Siden 2002 og frem til sommeren 2007 sto Songstad sentralt i skattesakene så vel som straffesaken mot Larsen – først som leder av aksjeavdelingen ved Bergen ligningskontor og senere som påtaleansvarlig for straffesaken. Ifølge Larsen fikk sakskomplekset en lei slagside fra starten av, og saksbehandlingen virket spekket med feil og manglende objektivitet. Hovedansvaret la han på den nye politimesteren. Etter hans mening var ikke Songstad en del av løsningen, men en del av problemet.

Bergen er kjent for politiskandaler, og den første og største skandalen jeg fikk innblikk i, hadde sin spede begynnelse på slutten av 1970-tallet og fortsatte gjennom 1980-tallet. Politiet i Bergen ble beskyldt for omfattende vold mot arrestanter. Politivoldsaken rystet ikke bare Bergen og Vestlandet, men fikk bred nasjonal oppmerksomhet.

Den gang jobbet jeg i Kripos, og politivoldsaken var et naturlig tema i kaffekroken i tredje etasje. Kaffekroken lå innerst i gangen på Taktisk etterforskningsavdeling på Helsfyr i Oslo. Røykeloven lå langt inn i fremtiden, og tobakktåka sved i øynene under hver pause.

I slutten av juni 1987 var samtaleemnet statsadvokat Erling O. Lyngtveits pressekonferanse. Etter ordre fra den nylig tiltrådte riksadvokat Georg Fredrik Rieber-Mohn, ledet han etterforskningen mot Bergen-politiet. Under pressekonferansen ble politiet renvasket. Dette bekreftet mine og antakelig de fleste av mine kollegaers antakelser: Påstandene om systematisk juling av arrestanter i Bergen var rykter blåst ut av proporsjoner, eller i verste fall forsøk på å underminere politiets troverdighet.

Opprinnelig var det en forskningsrapport publisert av Gunnar Nordhus og Edvard Vogt ved Universitetet i Bergen som dannet bakgrunnen for anklagene. Forskningen begynte på 1970-tallet og skulle undersøke vold generelt i byen – nærmere bestemt vold som resulterte i legebehandling. Verken Nordhus eller Vogt hadde noen opprinnelig plan om å avdekke politivold eller undersøke dette spesielt, men under intervjuene med voldsofrene kom det frem så mange historier om politivold at forskerne så seg nødt til å publisere et eget avsnitt om overgrep fra polititjenestemenn. Det opprinnelige forskningsmaterialet talte rundt 25 000 sider. Samtidig med publiseringen i 1981 ga de ut en popularisert og mer tilgjengelig versjon i bokform: Volden og dens ofre. En empirisk undersøkelse.

Påstandene om politivold, selv om det her var avgrenset til Bergen, var til skade for hele etaten. På et nasjonalt nivå. Men også på det personlige plan. Jeg var stolt over å være politimann, og Nordhus og Vogts forskning gikk ut over selvbildet mitt. Lenger unna det politiet jeg kjente og identifiserte meg med, kunne man ikke komme.

Vogt og Nordhus’ avsløringer om politivold og den påfølgende debatten førte til at Justisdepartementet nedsatte et granskingsutvalg for å vurdere forskernes påstander. Utvalget besto av dr. juris Anders Bratholm og høyesterettsadvokat Hans Stenberg Nilsen. I rapporten som ble avgitt til Justisdepartementet i februar 1982, konkluderte de med at politivold var et alvorlig problem i Bergen.

Blant annet Norsk Politiforbund og enkelte aviser var kritiske til forskningen, og kritikken – som nå også inkluderte granskingsrapporten – vedvarte ut over begynnelsen av 1980-tallet. Vogt og Nordhus fortsatte imidlertid undersøkelsene og etter hvert involverte også Bratholm seg i forskningen.

Det nye materialet ble lagt frem under en pressekonferanse 13. november 1986. Innholdet i forskningen var i hovedsak anonymisert, men Bratholm sendte samtidig rapporten i fortrolighet til Justisdepartementet, Sivilombudsmannen og Riksadvokaten, i håp om at myndighetene ville nedsette et nytt granskingsutvalg. I denne utgaven var ikke navn anonymisert. Justisdepartementet kunne i utgangspunktet tenke seg en gransking, men etter politisk press fra politiets organisasjoner ble granskingen avvist. Ifølge Bratholms bok Politi, påtalemyndighet, presse og rettssikkerhet, som kom i 1999, ble det sagt at «den justisminister som fikk politiet mot seg, måtte slutte som justisminister».2

Bratholm forutså neppe at Riksadvokaten ville iverksette etterforskning mot politiet i Bergen på eget initiativ, og i ettertid beklaget han at han hadde overlatt det fortrolige materialet til påtalemyndighetens øverste leder. Navnene på ofrene for politivolden fant veien til påtalemyndigheten i Bergen.

Lyngtveits etterforskning pågikk i rundt et halvt år, og gruppen fra Oslo avhørte over 500 vitner. Nærmere 230 av dem var politi. Faktum var at ingen ved Bergen politikammer hadde sett eller hørt om unødvendig voldsbruk. Av 368 påståtte overgrep ble 367 saker henlagt. Én politimann ble bøtelagt for lugging. Til slutt ble også han frikjent i Bergen byrett. Man kunne jo bare spekulere på hva som var forskernes agenda. Det virket ikke helt urimelig å anta at hensikten var å svekke politiets anseelse, og som de fleste andre politifolk forble jeg skeptisk til voldsforskerne.

Når man blar i Politi, påtalemyndighet, presse og rettssikkerhet, er frykt en av mange følelser som melder seg. Slik Bratholm beskriver det, ble Nordhus og Vogt utsatt for en bergensk heksejakt som ikke bare fratok dem all ære, men som ruinerte dem og truet selve deres eksistensgrunnlag. Særlig hardt gikk det kanskje ut over Nordhus, men heller ikke Vogt eller Bratholm ble spart. Det er skummelt å kritisere en sterk samfunnsinstitusjon.

Både Nordhus, Vogt og Bratholm ble satt under etterforskning – mistenkt for diverse forbrytelser. Nyheten om at de ble etterforsket, kom ikke fra politiet selv, men via Bergens Tidende – i all offentlighet. Nordhus, som etter publiseringen av forskningsmaterialet opplevde en hyppig forekomst av trafikkontroller fra sitt lokale politikorps, måtte møte i retten og forsvare seg mot flere tiltalepunkter.

Amnesty International engasjerte seg også, selv om Norge ikke er det landet man først og fremst forbinder med Amnestys arbeid. Lederen for Amnestys undersøkelsesavdeling i Europa, Anne Burley, intervjuet rundt 30 voldsofre og konkluderte med at det kanskje ikke hadde vært en systematisk voldsbruk, men at det i politiet i Bergen uten tvil viste seg et mønster av mishandling gjennom flere år.

Dette falt ikke i god jord hos statsadvokat Steinar Trovåg, som ifølge Bratholm bestemte at Burley også skulle etterforskes. I et leserinnlegg insinuerer han at Burleys vitner var ruspåvirket og at Amnesty betalte for vitnemål tilpasset påstandene om politivold.3 Den gang hadde Burley jobbet for Amnesty i over 20 år og blant annet gjort undersøkelser og feltarbeid i land som Tyrkia, Iran, Nord-Irland og Surinam. I et intervju med Dagbladet 11. november 1991 sier hun: «Jeg har arbeidet for Amnesty siden 1968 og har utført intervjuer av torturerte politiske fanger og andre voldsofre i mange land. Jeg har ikke vært utsatt for slike feilaktige rykter som dem jeg opplevde etter Bergensbesøket noe annet sted.»4

NRK kom heller ikke helskinnet fra det. Journalistene Arne Wam og Trond Strand jobbet med egne undersøkelser om politivold i Bergen, og presenterte funnene i Ungdommens radioavis i NRK. De nye påstandene ble angivelig etterforsket, men statsadvokat Trovåg meddelte snart at samtlige saker ble henlagt. Wam og Strand våget seg frempå med en kritikk av etterforskningen. Det skulle de ikke ha gjort. Det velkjente etterforskningsgrepet strammet seg igjen. Nå var det statsadvokat Lyngtveit som satte journalistene under etterforskning for injurier mot sin kollega Trovåg. Sakene ble til slutt henlagt «etter bevisets stilling».

Politiet i Bergen burde kanskje ha avfunnet seg med Lyngtveits renvaskelse, og benyttet anledningen til å ta innover seg Riksadvokatens uttalelser om at det tross alle henleggelser antakelig forekom tilfeller av politivold i byen.

Fremfor selvransakelse kom bumerang-sakene: Statsadvokat Trovåg innledet etterforskning for falsk forklaring mot 50 registrerte personer i forskernes materiale. Av disse ble et utvalg på 15 tiltalt for falsk forklaring.

Bratholm beskriver to av de tiltalte – en kvinne på 27 år og mannen hennes. Hun var gravid i fjerde måned og aldri tidligere straffedømt. Kvinnen sa til mannen sin at hun heller ville ta sitt eget liv enn å bli dømt på uriktig grunnlag. Det var ikke bare dommen hun fryktet, men hun var redd for å miste omsorgsretten for barnet dersom retten fant henne skyldig. Omtrent samtidig som tiltalebeslutningen ble skrevet, hoppet hun fra tiende etasje i en høyblokk i Loddefjord. I årene som fulgte, mellom 1988 og 1990, ble mannen hennes dømt til fengsel i sju måneder. Tolv andre fikk også fengselsstraff i mellom seks og ni måneder.

Min lettelse over at voldsanklagene mot kollegaene i Bergen viste seg å være ubegrunnede – i det minste langt mindre alvorlige enn jeg først fikk inntrykk av – gikk over til hoderystende forundring over Trovågs beslutning om å straffeforfølge politivoldsofrene. Jeg stusset over dømmekraften til statsadvokaten. Hvorfor benyttet han ikke anledningen til å skape ro rundt saken? Hvorfor ville han holde liv i den?

Det var liten tvil om at voldsanklagene skadet tilliten til politiet. Antakelig kunne ro og verdighet reparert mye. Dessuten var ikke henleggelsene ensbetydende med at vitnene hadde forklart seg usant. De fleste av sakene var trolig henlagt i mangel av bevis, eller fordi de var foreldet. Det er ikke det samme som at de anklagede politimennene var uskyldige.

Bumerang-sakene kunne se ut som påtalemaktens hevn. Det smakte surt av hele opplegget. Selv for oss som gjerne ville tro at voldspåstandene var like uriktige som statsadvokat Lyngtveit og Trovåg skulle ha det til.

Jeg har generelt stor tiltro til politiet. En av de beste opplevelsene jeg har hatt med etaten, var en vårdag i 1979 da jeg begynte i Kripos. I det jeg passerte inngangspartiet, opplevde jeg å bli en langt bedre politimann. Ikke fordi jeg rent teknisk sett ble bedre, eller at jeg fikk mer kunnskap – det kom etter hvert – men fordi jeg umiddelbart endret min mentale innstilling og tilpasset meg det omgivelsene forventet av meg. Det hersket en kultur på Kripos der bare det beste var godt nok. Fra første stund ble det kommunisert fra lederne våre hvordan vi skulle jobbe. Det ble ikke snakket så mye om kunnskap og erfaring, men mer om ferdigheter. Det innbefattet langt mer enn det å kunne teknikker, metoder og juss. Ferdigheter handlet også om noe annet: fokus, strategier og mentale holdninger til hvordan vi skulle løse oppdragene.

Etter hvert som jeg fikk mer erfaring og selv ble leder, gikk det opp for meg hvor viktig Kripos-kulturen var – og hvilke enorme ressurser som lå i den. Riktig mental innstilling koster ikke penger, det har ingen post i budsjettet, men hvis man klarer å innføre det som en kultur, virker det bedre enn noen andre tiltak. Som eksempel kan jeg nevne den såkalte S-regelen, som ble innprentet i oss. Regelen lærte vi allerede på Statens Politiskole, og den skal reflektere en av straffeprosesslovens grunnregler i all etterforskning: «Søke, sikre, samle spor som sannsynliggjør sakens sanne sammenheng, så vel siktedes skyld som skyldfrihet.»

I henhold til Riksadvokatens rundskriv nr. 6/1973 skal politidistriktene ‘i alminnelighet’ rette henvendelse om bistand til taktisk etterforskning ved drap, mordbrann, mistenkelig dødsfall, forsvinninger under særlig påfallende omstendigheter, spesielt alvorlige eller kompliserte forbrytelser som var til fare for allmennheten, grove tilfeller av voldtekt og lignende.

Bergen politikammer brydde seg tilsynelatende ikke om Riksadvokatens instrukser. Vi fikk aldri anmodning om bistand derfra i min karriere. I Kripos tolket vi det som at Bergen politikammer mente at de selv hadde all nødvendig kompetanse.

I likhet med andre steder i Norge hadde Bergen relativt lite tilfang av store, alvorlige og kompliserte saker. Det gjorde det vanskelig å bygge opp et aktivt fagmiljø. Heldigvis var og er slike saker sjeldne i Norge. Nettopp derfor har vi bruk for et sentralt bistandsorgan. Men for at bistandsapparatet skal virke, må det brukes. Det kunne være frustrerende å sitte i kaffekroken med dagens aviser og lese om hvordan kollegaene i vest febrilsk jaktet på en eller annen ukjent gjerningsmann. Vi hadde ressursene, vi hadde kompetansen, og som regel hadde vi ledig kapasitet. Dessuten kunne vi også godt hatt bruk for treningen.

Selv om Bergen politikammer mente at de kunne gjøre jobben like godt som oss eller kanskje bedre, var Hordaland politikammer av en annen oppfatning. Frem til 2002 var Bergen og Hordaland delt i to distrikter, med kontorer og lokaler i samme by. Bergen tok seg av Bergen, Hordaland holdt orden i resten av fylket.

Jeg hadde mine første drapssaker i Hordaland tidlig på 1980-tallet. I 1981 ble en 17 år gammel jente funnet voldtatt og kvalt i sitt eget hjem på Sotra. Kripos hadde god erfaring med å kartlegge et visst geografisk område innenfor et gitt tidspunkt, og når vi kunne kombinere denne strategien med funn på åstedet og samtidig nyte godt av lensmannskontorets lokalkunnskap, tok det ikke lang tid før vi sirklet inn og pågrep gjerningsmannen. Han tilsto umiddelbart.

Noen år senere, i midten av mars 1985, ble en mann funnet hengende etter halsen i en veiskråning på Rogn i Øygarden. Repet var festet i autovernet over ham. Umiddelbart så det ut som selvdrap, og saken var i ferd med å henlegges. Men en betjent, som tidligere hadde jobbet i Kripos, la merke til en forstyrrende detalj: Enkelte av snørefurene på halsen til avdøde passet ikke helt med tauets plassering. Hordaland tilkalte Kripos som undersøkte liket på nytt. Merkene på halsen stammet åpenbart ikke fra tauet. I tillegg hadde liket merker som tydet på at det var blitt flyttet på. Det ble iverksatt full drapsetterforskning. På nytt kunne en kombinasjon av kartlegging av den drepte og funn på åstedet lede oss til en mistenkt – i dette tilfellet en 27 år gammel bekjent av avdøde. Drapsofferet hadde vært på besøk hos ham. De begynte å krangle, og 27-åringen kvalte kameraten med et rep. Deretter trakk han liket ut av huset, la kroppen i en trillebår og trillet et par kilometer langs riksveien, før han bandt et annet tau rundt halsen på vedkommende, surret enden i autovernet og tippet liket utfor skråningen.

27-åringen tilsto noen dager etter pågripelsen.

Å varsle om uregelmessigheter og oversette detaljer krever en kultur som er mottakelig for innspill. Klimaet i Hordaland poltikammer var nettopp det. Så snart ledelsen ble gjort oppmerksom på detaljene, tilkalte de Kripos, og saken ble løst.

Hordaland fremsto på mange måter som den rake motsetningen til kollegaene i nabodistriktet. Ikke bare syntes det å være vanntette skott mellom Bergen og Kripos, men Kripos-folk virket heller ikke spesielt godt ansett. Det fikk jeg merke da jeg deltok på et seminar om seksuelle overgrep mot barn på slutten av 1980-tallet. Jeg lot meg friste til å stille et spørsmål. Foredragsholderen, som kom fra vold- og sedelighetsavsnittet i Bergen, viet ikke særlig oppmerksomhet til avhør av mistenkte, og jeg ville gjerne høre hvilke tanker hun hadde om det. Spørsmålet falt ikke i god jord. Foredragsholderen ble tydelig irritert og temmelig nedlatende: Avhør av mistenkte i overgrepssaker var ikke noe tema – de tilsto aldri uansett. Dessuten kunne politiet i distriktene bare drømme om ressursene «luksus-politiet» fra Oslo skiltet med.

Koblingen til ressurser og den negative karakteristikken av Kripos kom ut av det blå. Sammenhengen var likevel åpenbar for resten av salen. Svaret ble møtt med rungende applaus. Jeg satte meg ned og sluttet å stille spørsmål.

Da julen 1991 nærmet seg, bisto Kripos Østerdal politikammer i forbindelse med et mistenkelig dødsfall i Femundsmarka i Hedmark. Jeg var utrykningsleder, og utgangspunktet for saken var en utbrent fritidshytte. Håndverkerne som skulle bygge hytta opp igjen, fant beinrester i ruinene. De viste seg å stamme fra et menneske. Alarmen gikk. Etter en rekke møysommelige kriminaltekniske og rettsmedisinske undersøkelser samt et dypdykk i Kripos’ savnetregister, identifiserte vi levningene. Beinrestene tilhørte en mann fra Bergen som tidligere var blitt meldt savnet.

Kollega Bjørn Tvete-Berger og jeg dro over fjellet. Da jeg skulle jobbe med politiet i Bergen for første og siste gang som Kripos-ansatt, var det paradoksalt nok Kripos som anmodet Bergen om bistand og ikke omvendt. Rollene var byttet. Likevel gikk det bra. Ledelsen ga oss alle tillatelser, og vi fikk et skikkelig kontor å boltre oss på. Vi fikk til og med en ung politibetjent til å hjelpe oss. Han var både entusiastisk og dedikert, og viste ingen tegn til noen fordommer mot Kripos. Drapsmannen fikk vi også tatt.

Kripos er kanskje ikke et utvetydig glansbilde – det finnes gode og mindre gode ledere i de fleste organisasjoner. Men den gjennomgående kulturen var sunn. Den bidro til et høyt faglig nivå, samtidig som den virket inspirerende og motiverende. Det var denne kulturen som påvirket meg da jeg begynte i Kripos i 1979 – få år etter at Nordhus og Vogt innledet voldsforskningen på motsatt side av fjellet.