Erling Kagge

ALT JEG IKKE
LÆRTE PÅ SKOLEN

Filosofi for eventyrere

Til Ingrid, Solveig og Nor

Ceal Floyer

Snow Globe, 2017

Med tillatelse av kunstneren og Esther Schipper, Berlin. Foto © Andrea Rossetti

«Da Nasruddin skulle frakte en pedant over en opprørt havstrekning, sa han noe som stred mot grammatikkens regler.

‘Har De aldri studert grammatikk?’ spurte den lærde mannen.

‘Nei.’

‘Da har halve Deres liv vært bortkastet.’

Noen minutter senere snudde Nasruddin seg mot passasjeren. ‘Har De noen gang lært å svømme?’

‘Nei. Hvordan det?’

‘Da er hele Deres liv bortkastet, for vi synker!’»

© 2019 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Johanne Hjorthol

Layout: Ingrid Goverud Ulstein

E-bok: akzidenz as | Dag brekke

Omslagsillustrasjoner: Privat (øverst til venstre) | NASA (midten til venstre) | Privat (nederst til venstre) | Simon Skreddernes (nederst til høyre og baksiden)

Denne boka er en betydelig omarbeidet utgave av boka med samme tittel som ble utgitt på Kagge Forlag i 2005.

ISBN: 978-82-489-2484-5

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

LYTT TIL NATUREN

Når jeg fryser under åpen himmel, er det én enkel måte å bli varm på: dra hetten på anorakken over hodet, trekke opp glidelåsen i halsen og øke tempoet. Når varmen kommer tilbake, først i overkroppen, for så å spres videre nedover armene helt ut til håndleddene og til slutt innunder neglene, kan jeg stoppe opp, ta frem en mandarin, skrelle den og sakte suge saften ut ved å presse mandarinbåten mykt opp mot ganen med tungen.

Da kommer jeg i kontakt med både mennesket som plantet treet, vannet treet har drukket, jorden hvor røttene strekker seg utover, grenen som har båret mandarinen fra befruktning til frukt, og solen som har vært med på å modne mandarinen. Da er jeg takknemlig. Takknemlig for at jeg er varm igjen, og for følelsen av å være i kontakt med naturens gang.

Andre ganger er det som om jeg ikke tenker. Jeg legger i alle fall da sjelden merke til aktivitet mens jeg er underveis. Hodet går i dvale. Men innimellom kjenner jeg at det dukker opp noe likevel. Går jeg på ski, kan jeg se for meg hvordan snøkrystallene som skiene glir over, er bygd opp; en liten vanndråpe, som har krystallisert seg ti eller tyve kilometer over jordoverflaten og dannet et sekskantet prisme, bestående av 90 prosent vann, for så å dale ned gjennom atmosfæren og lande på bakken foran meg. Ingen snøkrystaller er like, og ingen følger den samme ruten. De er ofte symmetriske, inntil skiene mine presser dem sammen.

Naturen har sitt eget språk, sine egne erfaringer og sin egen intelligens, den forteller hvor vi kommer fra og hva vi bør gjøre fremover. Jeg vokste opp uten tv og bil (faren min mente begge deler var sykdommer) og tilbragte mye fritid i skogen, på sjøen og på fjellet, så jeg har fått naturglede inn med morsmelken. I dag hvor nærmest alle er tilgjengelige det meste av tiden – og en stor del av dagen handler om å bli forstyrret – glemmer jeg til tider naturen like fullt. Når jeg ser rundt meg, virker det som om mange faktisk glemmer den hele tiden.

Jo mer jeg fjerner meg fra naturen, og jo mer tilgjengelig jeg gjør meg, desto mer rastløs blir jeg. Mer ulykkelig også. Jeg er ingen vitenskapsmann, men min erfaring er at mye usikkerhet, ensomhet og depresjon henger sammen med at verden blir «flatere» når vi blir fremmedgjort overfor naturen. Det er selvfølgelig mye pent å si om menneskeskapte omgivelser og ny teknologi, men øynene våre, nesen, ørene, tungen, huden, hjernen, hendene og føttene ble ikke skapt for kun minste motstands vei. Jordkloden er 4,54 milliarder år gammel, så det kan virke som et tegn på overmot når vi ikke vil lytte til den, men heller stoler blindt på hva mennesker har funnet på.

I 2010 krysset Børge Ousland, den islandske polfareren Haraldur Ørn Olafsson og jeg Vatnajökull, Islands største isbre. Vi reiste lett og trakk med oss alt vi trengte av mat og utstyr på hver vår pulk. I volum er Vatnajökull Europas største isbre. Den består av 3100 kubikkilometer med is og dekker 8100 kvadratkilometer sørøst på Island. Under isen er det flere vulkaner, noe som ofte er tilfellet under islandske breer. Mens vi var på vei over breen, startet et vulkanutbrudd på nabobreen Eyjafjallajökull. Hundrevis av mennesker ble umiddelbart evakuert, og flytrafikken over en stor del av Europa ble stoppet som en følge av askeskyer. Vi var aldri i fare, men opplevelsen minnet meg om at et lite vulkanutbrudd i en avsidesliggende del av Island kan få konsekvenser for en hel verdensdel. Større vulkanutbrudd kan forandre hele verden.

Trenger vi katastrofer som vulkanutbruddet på Eyjafjallajökull for å bli minnet om jordens erfaringer og krefter – og at vi må lytte til dem? Jeg tror ikke det. Jeg tror vi har mange muligheter til å lytte til naturen på en fredfull måte.

De første tolv årene av livet mitt sendte foreldrene mine meg ut i all slags vær, jeg tror jeg likte det, men så ble jeg lei tidlig i tenårene. Jeg satset på inneliv og fest i stedet. Syv eller åtte år senere begynte jeg å lengte til naturen igjen. Jeg savnet skogen, fjellet og sjøen, det å slite meg ut utendørs. Det var en lengsel som kom innenfra. Et dypt behov for å være i nærkontakt med elementer som ikke er skapt av maskiner. Å kjenne sol, regn, kulde, vind, møkk og vann på kroppen. Å lytte.

Den irske polfareren Ernest Shackleton slet lenger og frøs mer enn jeg noen gang har gjort, men jeg kjenner meg igjen i noen av tankene han beskrev mot slutten av sitt liv som oppdager: «We had seen God in his splendours, heard the text that nature renders. We had reached the naked soul of man.»

Først etter å ha vært på noen ekspedisjoner begynte jeg å undre meg over valgene jeg har tatt som eventyrer. Noen valg tok jeg etter å ha tenkt meg om, andre uten hverken å se meg rundt eller tenke, for så å ende på nye steder. Hva er poenget med å presse seg til ytterpunkter? Og hvorfor – med frostskader, smerter og sult friskt i minne – gjør du det igjen? Er det noe å lære av disse erfaringene? Jeg hadde ingen klare svar, så jeg bestemte meg for å sette meg ned og skrive i et forsøk på å finne noen av disse svarene. Da jeg begynte å skrive Alt jeg ikke lærte på skolen for mange år siden, var jeg mest opptatt av alt som skjuler seg bak horisonten, og ikke så opptatt av det som var rett foran meg. Skulle jeg på tur, ville jeg gå langt. Jeg hadde ennå ikke oppdaget gleden ved å gå korte turer. Med tre tenåringsdøtre, en krevende jobb og en voksende interesse for kunst begynte jeg å forstå at livet mitt sakte var blitt forandret. Jeg vendte tankene innover og skrev to bøker – Stillhet i støyens tid og Å GÅ – om den stillheten vi har i oss.

Siden har nye erfaringer gitt nye perspektiver. En av tingene jeg har lært som eventyrer, er at du underveis bør stoppe opp, speide rundt deg, for slik å kunne oppdage uventede hendelser eller få oversikt over endringer i været. Denne boken er på sin måte et forsøk på det samme.