Oversatt fra kinesisk av Lars Peder Kallar Devold

Copyright © 2006 by 刘慈欣 (Liu Cixin)

Norwegian translation rights authorized by China Educational Publications Import & Export Corporation Ltd.

All Rights Reserved

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2019

Originalens tittel: 三体 (San Ti)

Oversetter: Lars Peder Kallar Devold

Omslagsillustrasjon: Stephen Martiniere

Omslagsdesign: Gisle Vagsten, deTuria Design

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-2487-6

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Personer som er med i boken

Kinesiske navn er skrevet med etternavn først

Ye-familien

Ye Zhetai

Fysiker og professor ved Tsinghua-universitetet.

Shao Lin

Fysiker, Ye Zhetais kone.

Ye Wenjie

Astrofysiker, datteren til Ye Zhetai. Ansatt ved militærbasen Røde Kyst og senere professor ved Tsinghua. Det første mennesket som får kontakt med Trisolaris-sivilisasjonen og øverstkommanderende i Interstellar Front.

Ye Wenxue

Søster til Ye Wenjie, rødegardist.

Røde Kyst-basen

Bai Mulin

Journalist i Store Produksjonsblad som låner Ye Wenjie et eksemplar av Rachel Carsons Den tause våren.

Cheng Lihua

Partikader som foretar et avhør av Ye Wenjie.

Lei Zhicheng

Politisk kommissær ved Røde Kyst-basen.

Yang Weining

Overingeniør ved Røde Kyst-basen, tidligere student av Ye Zhetai og senere mannen til Ye Wenjie.

Yang Dong

Fysiker med spesialisering i strengteori, datter av Ye Wenjie og Yang Weining.

Feng

Ye Wenjies venninne under tiden hennes i bygda Qijiatun.

Striden mot Interstellar Front

Ding Yi

Teoretisk fysiker, Yang Dongs kjæreste. Oppdager av makroatomer, en teoretisk forklaring på fenomenet kulelyn.

Wang Miao

Forsker med spesialisering i nanomaterialer og oppfinneren av «Flyvesverd».

Li Yao

Wang Miaos kone.

Dou Dou

Wang Miaos sønn.

Shi Qiang

Førstebetjent i politiet som senere blir vennen til Wang Miao. Kallenavn Da Shi, eller «Store Shi».

Chang Weisi

Generalmajor i Frigjøringshæren.

Oberst Stanton

Oberst i den amerikanske marinen, leder av operasjon Guzheng.

Wei Cheng

Mattegeni som utvikler en evolusjonær algoritme til å løse trelegemeproblemet.

Shen Yufei

Kinesiskættet japansk fysiker. Kone og viktigste støttespiller til Wei Cheng. Medlem av Vitenskapens Yttergrenser.

Pan Han

Biolog og medlem av Vitenskapens Yttergrenser. Angivelig teknologiskeptiker som vil tilbake til et tradisjonelt jordbrukssamfunn.

Sha Ruishan

Astronom ved Miyun-observatoriet, en av Ye Wenjies tidligere studenter.

Mike Evans

Amerikaner, sønn av en oljemagnat og grunnlegger av Interstellar Front.

DEL 1

DEN TAUSE VÅREN

1

Galskapens år

Kina, 1967

I to dager hadde Den røde alliansen angrepet 28. april-brigadens hovedkvarter. Bannerne deres flagret langs alle kanter av bygget, som glør tørstende etter tennved. Alliansens kommandør var urolig. Hovedkvarteret ble forsvart av to hundre soldater fra brigaden. Men det som engstet kommandøren, var ikke dem. Hans egne tropper hadde vært med fra kulturrevolusjonens start i 1966. De hadde vært gjennom militærinspeksjoner og massemønstringer på Den himmelske freds plass. Sammenlignet med dem var brigadens soldater grønne og uerfarne.

Det kommandøren egentlig fryktet, var et titall tørkeovner av jern inne i bygget. Ovnene, som var bundet sammen med en lunte, sto pakket til randen med tørt krutt. På tross av at han ikke kunne se dem, kjente han deres tilstedeværelse, slik jern kjenner draget fra en magnet i nærheten. Ett trykk var alt som skulle til, så var de alle sprengt i fillebiter. Og de unge rødegardistene i brigaden var i stand til å gjøre det. Der første generasjon hadde modnet gjennom regn og vind, var den nye som en ulveflokk på glødende kull.

På taket steg en spinkel skikkelse frem: en vakker ung jente. Hun svingte brigadens banner; alliansen hilste henne med en dundrende skuddsalve. Det var en symfoni av moderne våpenhistorie: Da en artikkel oppfordret dem til å «rive ut en liten del av Hæren»1, hadde alliansen plyndret standardrifler og -maskinpistoler fra Frigjøringshærens arsenal. Skudd etter skudd lød, fra amerikanske karabiner av den gamle typen, fra tsjekkoslovakiske ZB vz 26-maskingevær, og fra japanske Arisaka Type 38-rifler. Skytevåpnene var spedd på med spyd, sverd og andre nærkampvåpen.

Brigaden hadde vent seg til denne runddansen nå. De gikk ut på taket og veivet bannerne sine, eller så tutet de med horn og kastet flygeblader ned mot foten av bygningen. Kuleregnet slapp de alltid unna uskadet. Når de kom inn igjen, hadde de vunnet litt mer ære hos de andre. Jenta hadde steget ut i den tro at også hun skulle ha dette hellet med seg. Med flammende ungdommelig iver skulle hun heve sin fane høyt og brenne fienden til aske. Slik skulle en morgendagens drømmeverden fødes i det hete blodet hennes …

Hun sto beruset av denne skinnende, lyserøde drømmen, til en maskingeværkule penetrerte brystkassen hennes. Så myk var den femten år gamle kroppen at kulen nesten ikke møtte motstand da den trengte gjennom. Idet den kom ut på den andre siden, hørtes bare et lavt sus. Med det falt den unge rødegardisten ned fra taket med sin fane. Det var som om skikkelsen hennes falt saktere enn banneret. Den dalte nedover, som en fugl svever på himmelen.

Alliansens krigere hoiet og skrek av glede. En håndfull av dem stormet foten av bygningen. De løftet banneret og den lille kroppen over hodet som krigsbytter. Så hev de henne mot jernporten på bygget. Portens skarpe metallrister var nesten alle brukket av for å brukes som spyd, men kroppen ble hektet fast på de to som sto igjen. Alliansens gardister tok et skritt tilbake. Så brukte de kroppen som skyteskive. For jenta var kulene som traff henne, som lette regndråper. Hun hadde mistet all fornemmelse. En gang iblant veivet de vinranketynne armene, som for å riste av seg regndråpene.

Det unge hodet sprengtes i to. Det ene vakre øyet stirret klart opp i den blå himmelen av 1967. I blikket var ingen smerte. Kun en fastbrent lidenskap og lengsel.

Jenta var heldig, kunne det sies. Hun hadde ofret seg for idealene og fikk dø i denne skjønne hengivelsen. Andre var det verre stilt med. Det var slike små terrorhendelser overalt i byen. Som prosessorer på en datamaskin beregnet de kulturrevolusjonens kaos i parallell. Det var galskap, sydende galskap, lik en formløs flod, som druknet byen, som trengte inn i hvert minste hjørne og hver minste sprekk.

På idrettsplassen til et berømt universitet utenfor byen hadde en kampsesjon med noen tusen mennesker utspilt seg over nesten to timer. I disse årene, da politiske grupperinger var som trær i skogen, fantes det på ethvert sted et mylder av motstridende krefter i konflikt med hverandre. På universitetene fant man rødegardister, arbeidsgrupper for kulturrevolusjonen, arbeiderpropagandaorganisasjoner og militærpropagandaorganisasjoner, alle engasjert i intense stridigheter. Og ikke nok med det, kreftene fikk selv utbrytergrupper, som i sin tur tok opp kampen mot moderorganisasjonen til fordel for egne klassebakgrunner og politiske programmer. Gruppene var like fullt tvers igjennom forente i sin fordømmelse av dem som nå ble stilt opp på scenen for å kritiseres: de reaksjonære akademiske autoritetene, som ikke kunne gjøre annet enn å ta imot de grusomme slagene som kom fra alle sider.

De reaksjonære akademikerne hadde særtrekk som skilte dem fra andre uhyrer rødegardistene kjempet mot. Når mishandlingen begynte, var de gjerne arrogante og trassige. Det var også fasen der dødeligheten var som høyest. Over en periode på førti dager var 1700 mennesker blitt slått i hjel under kampsesjoner i hovedstaden alene. Langt flere valgte en enklere vei ut av galskapen. Mange som i sin tid hadde nytt allmenn respekt og anerkjennelse, tok livet av seg. Blant dem var dikteren Lao She, historikerne Wu Han og Jian Bozan, oversetteren Fu Lei, romfartspioneren Zhao Jiuzhang, litteraturviteren Yi Qun, og forfatterne Wen Jie og Hai Mo. Av dem som var heldige nok til å overleve første runde, ble mange etter hvert numne av den grusomme volden de ble utsatt for. Nummenheten var en rustning de kunne pakke seg inn i, en rustning som beskyttet dem mot det endelige sammenbruddet. De ble stående i halvsøvne under kampsesjonene, våknet bare opp når skyllebøttene kom, og fremførte et angrende skriftemål de hadde gjentatt utallige ganger før.

Men så var det noen som gikk over i en tredje fase. Etter lange, utmattende kampsesjoner rant de politiske skyggebildene som kvikksølv ned i bevisstheten deres. Den grunnmuren av kunnskap og rasjonalitet verdensbildet deres var bygget på, ble jevnet med jorden. De begynte å tro oppriktig at de var skyldige. De erkjente at de hadde gjort skade på noe stort og viktig. De gråt tårer av smerte – ja, angeren deres var bitrere, mer oppriktig enn den hos andre, ikke-intellektuelle uhyrer som rødegardistene kjempet mot.

For rødegardistene var de siste to fasene til å sovne av. Bare i første fase kunne fienden stimulere de kokende sinnene deres, som den røde kappen i tyrefekterens hender. Men slike motstandere var det nå blitt langt færre av. På dette universitetet var det kanskje bare én igjen. Så kostbar og verdifull var han at de hadde spart ham helt til slutt.

Ye Zhetai hadde overlevd siden starten av kulturrevolusjonen. Hele veien hadde han vært i fase én. Han innrømte ingen skyld, tok ikke livet sitt, ble ikke nummen og avstumpet. Da fysikkprofessoren tok steget opp på podiet, var det med et uttrykk som sa klart: Bare gjør dette korset jeg bærer enda tyngre! Rødegardistene hadde ikke hengt et kors på ham, men de hadde hengt mye annet tungt. Der ofre under andre kampsesjoner fikk høye hatter av bambus, hadde Ye Zhetai fått en hatt sveiset sammen av tykke metallstenger. Skiltet de hengte på brystet hans, var ikke et treskilt slik de andre hadde fått, men en dør av jern revet av fra en laboratorieovn. De hadde skrevet navnet hans på ovnsdøren med kraftige, sorte skrifttegn. Tvers over dem hadde de malt to store, røde streker i et kors.

Seks rødegardister, dobbelt så mange som normalt, eskorterte ham opp på podiet. Det var to gutter og fire jenter. Guttene gikk med kraftige og selvsikre steg, slik modne unge bolsjeviker skulle gjøre. Begge var fjerdeårsstudenter i teoretisk fysikk og hadde hatt Ye Zhetai som lærer. De fire langt yngre jentene var niendeklassinger på en ungdomsskole tilknyttet universitetet. De hadde på seg militæruniformer og bar patronbelter over skuldrene. Jentene sirklet rundt ham som fire grønne flammer fulle av ungdommelig energi, og dyttet ham opp.

Idet Ye kom frem, økte energinivået i folkemassen nedenfor. Rop som for litt siden var trøtte og slappe, fikk fornyet intensitet. Nå overdøvet de alt. Den ene av de to guttene på podiet ventet tålmodig på at ropene skulle stilne. Så rettet han seg mot målet: «Ye Zhetai, du er en ekspert i mekanikk. Du ser hvor mektig denne samlede kraften er. Du skjønner vel at det å stå imot vil være din død! La oss droppe utenomsnakket og fortsette fra der vi slapp sist. Lærer, svar oss på dette: I begynnerkursene mellom nittensekstito og -sekstifem, la du ikke på eget initiativ store mengder relativitetsteori inn i pensum?»

«Relativitetsteorien er blitt en av grunnteoriene i fysikken. Hvordan kan man unngå å gå gjennom den i et begynnerkurs?» svarte Ye Zhetai tilbake.

«Du lyver!» skrek en av jentene. «Einstein er en reaksjonær akademisk autoritet og en spyttslikker! Han bygget atombomben for de amerikanske imperialistene! Revolusjonær vitenskap må rive ned den sorte fanen til borgerlige teorier som relativismen!»

Ye Zhetai sa ingenting. Den tunge hatten av jern og ovnsdøren rundt nakken voldte ham store smerter. Det som ikke var verdt å svare på, fikk heller gå ubesvart. En av studentene hans virket også mindre imponert. Av de fire jentene syntes hun å være den smarteste. Hun var tydelig forberedt, og var blitt observert mens hun pugget manus til kampsesjonen bak scenen før de gikk opp. Men det var ikke nok å lire av seg noen slagord om man ville beseire Ye Zhetai. De bestemte seg for å hente frem et nytt våpen de hadde forberedt for sin lærer. En av dem ga tegn til noen i området foran scenen.

Shao Lin, Ye Zhetais kone og fysikkprofessor på samme fakultet, kom frem til podiet og steg opp. Hun var kledd i en uformelig mosegrønn kjole, som tydelig var ment å imitere klesdrakten til rødegardistene. Men det var så altfor påfallende. Særlig for dem som var vant til å se Shao slik hun ofte kom til timene sine – gjerne i en elegant kinesisk splittkjole.

«Ye Zhetai!» ropte Shao. Hun pekte på mannen sin. Det var tydelig at hun var uvant med dette. Hun ropte for full hals, noe som bare forsterket skjelvingen i stemmen. «Du hadde vel aldri trodd jeg skulle komme hit for å avsløre deg og kritisere deg? Ja, jeg innrømmer det. Du lurte meg også. Du førte meg bak lyset med ditt reaksjonære syn på verden og på vitenskapen! Men jeg har våknet opp nå. Gjennom disse unge revolusjonære har jeg sluttet meg til folket og til revolusjonen!»

Hun snudde seg mot publikum. «Kjære kamerater, revolusjonære soldater og fakultetsansatte, det er noe vi er nødt til å innse, og det er at Einsteins relativitetsteori er reaksjonær. Den generelle relativitetsteorien viser dette aller best. Dens statiske modell av universet fornekter massens dynamiske natur. Det er anti-dialektisk! Den sier at universet har ytterpunkter, et uttrykk for reaksjonær idealisme av verste sort.»

Ye Zhetai smilte bittert for seg selv der han hørte kona legge ut i det uendelige. Lin, når lurte jeg deg? For meg var du alltid en gåte. En gang skrøt jeg til din far av talentet ditt (han var heldig, han gikk bort tidlig, han kom seg unna denne katastrofen). Han bare lo, sa det var usannsynlig at datteren ville utrette noe i den akademiske verden. Han sa noe som ville bli veldig viktig i andre halvdel av livet mitt: ’Lin Lin er for smart; grunnforskning er for de dumme.’

I årene etter ble det stadig mer klart for meg hvor dypt dette utsagnet egentlig var. For Lin, du er virkelig altfor smart. Du merket for mange år siden hvor de politiske vindene blåste, og kom dem grundig i forkjøpet. Da du underviste, endret du navn på de fleste fysiske lover og konstanter. Ohms lov endret du til loven om elektrisk motstand. Maxwells ligninger til elektromagnetismens ligninger. Plancks konstant ble til kvantekonstanten. Du forklarte studentene at alle fysikkens oppdagelser kom fra de arbeidende massenes samlede viten – et felles tankegods, som de kapitalistiske akademiske autoritetene hadde tilrøvet seg. Men tross iherdige forsøk som dette var du blitt stående på bevegelsens sidelinje. Ja, bare se på deg nå. Du har ikke det røde armbåndet med «revolusjonær fakultetsansatt» på. Du kommer tomhendt opp på podiet. Du har ikke engang rett til å ha en Maos lille røde i hånden …

Å komme fra en så fremstående familie i Kina har ikke vært lett for deg. Begge dine foreldre var berømte akademikere. Og når det gjelder Albert Einstein, har du saktens mer å svare for enn meg. Vinteren 1922 var Einstein på akademisk visitt i Shanghai. Din far snakket godt tysk og ble valgt ut til å ledsage ham under oppholdet. Gang på gang fortalte du meg at det var Einstein som ledet din far inn på tanken å studere fysikk. Og da det var din far som fikk deg til å velge denne studieretningen, mente du at Einstein indirekte kunne sies å ha vært din studieveileder. Dette var noe som ga deg mye glede og selvrespekt.

Så kom det for en dag at din far bare hadde fortalt deg en velment løgn. «Møtet» hans med Einstein hadde i realiteten ikke vært mer enn en kort ordveksling. Om formiddagen den 13. november 1922 hadde han spasert ned Nanjing Lu med Einstein. En rekke kjente personligheter, som Yu Youren, rektor på Universitetet i Shanghai, og Gu Caobing, daglig leder i avisen Ta Kung Pao, hadde også vært med. Da de passerte noe veiarbeid, stanset Einstein ved en ung gutt som sto og knuste stein. Først hadde han stått og betraktet gutten med sine istykkerrevne klær, sitt skitne ansikt og hender. Så snudde han seg til din far og spurte: «Hvor mye tjener denne gutten om dagen?» Etter å ha spurt gutten, hadde din far svart Einstein: «Fem øre.»

En så kort og ubetydelig ordveksling var altså den eneste din far hadde hatt med den store vitenskapspioneren. Ingen fysikk ble diskutert, langt mindre relativitetsteorien. Bare iskald virkelighet. Etter at Einstein hadde hørt svaret, sa din far at han ble stående der en lang stund uten å si noe. Han observerte den unge guttens livstrette bevegelser. Pipen hans var tent, men han tok ikke et eneste drag. Da din far hadde fortalt om den dagen, hadde han sukket oppgitt og sagt: «I Kina styrter enhver visjonær tanke til jorden Virkelighetens tyngdekraft er altfor sterk.»

«Ned med hodet!» kommanderte en av de mannlige rødegardistene. Ye tenkte det kunne være et siste uttrykk for medfølelse fra den tidligere studenten hans. De som ble fordømt under disse møtene, måtte senke hodet, så om Ye gjorde det nå, ville den tunge jernhatten falle av. Så lenge han holdt hodet nede, ville det ikke være noen grunn til å sette den på igjen. Men Ye Zhetai holdt fortsatt hodet hevet og bar oppe det tunge stålet med den tynne nakken sin. «Ned med hodet! Din sta reaksjonære jævel!» En av jentene løsnet beltet og svingte det mot Ye. Beltespennen av messing traff ham i brystkassen. Den etterlot et klart avtrykk som raskt fyltes med blod under huden. Et kort øyeblikk mistet han balansen, men han gjenvant den raskt.

«Da du underviste i kvantefysikk,» begynte en av de mannlige rødegardistene, «la du inn en rekke reaksjonære ideer!» Han nikket i retning Shao og ga tegn til at hun skulle fortsette.

Shao fortsatte ivrig – ja, hun måtte snakke uten stans, om så bare for å hindre det vaklende sinnet i å bryte fullstendig sammen: «Ye Zhetai, dette kan du ikke benekte! Du diskuterte flere ganger den reaksjonære København-tolkningen med studentene dine!»

«Det er den som passer best med empirien,» sa Ye, i en rolig tone som overrasket og forferdet Shao Lin.

«København-tolkningen sier at ytre måling får den kvantemekaniske bølgefunksjonen til å kollapse. Det er et djevelsk uttrykk for reaksjonær idealisme!»

«Er det filosofi som styrer forsøkene, eller omvendt?» spurte Ye retorisk, i et motsvar som en kort stund satte hans torturister ut av likevekt.

«Forsøk skal selvsagt utføres i tråd med korrekt marxistisk lære!» sa en av de mannlige rødegardistene.

«Det er som å si at den riktige teorien kommer dalende ned fra himmelen, og det er en fornektelse av prinsippet om at sann kunnskap kommer gjennom erfaring. Det du sier strider mot marxismens måte å forstå den naturlige verden på.»

Shao og de to mannlige rødegardistene hadde ikke noe motsvar. De var ikke som rødegardistene fra ungdomsskolen og lavere samfunnslag. Noe fornuft kom det alltid til å være igjen i dem.

De fire kvinnelige soldatene, derimot, hadde revolusjonære metoder ingenting kunne overvinne. Nå dro den unge jenta beltet frem på ny og svingte det mot Ye. Medsøstrene gjorde det samme og forberedte seg til angrep. Når en medkamerat viste sin revolusjonære ånd, var det om å gjøre å vise at en var like sterk, om ikke sterkere, i troen. De to mannlige rødegardistene kom ikke med protester. Grep de inn, ville de bli mistenkt for ikke å være revolusjonære nok.

En av guttene forsøkte å skifte tema. «Du nevnte en gang Big Bang-teorien, og det er den mest reaksjonære av alle vitenskapelige teorier!»

«Kanskje blir den erstattet en gang. Men i kosmologien har vi gjort to store oppdagelser det siste århundret. Henholdsvis er disse Hubbles lov om det ekspanderende universet og kosmisk bakgrunnsstråling. Og begge støtter Big Bang-teorien som den sannsynlige forklaringen på universets opphav.»

«Sludder!» ropte Shao, som begynte på en lang tirade om Big Bang-teorien, selvfølgelig med en dyptpløyende analyse av hvor reaksjonær den var. Men den smarteste av de fire jentene virket fascinert av hvor frisk og annerledes teorien virket. Hun ble nysgjerrig og måtte spørre: «Så tiden startet fra singulariteten? Hva kom før den igjen, da?»

Ye snudde seg mot henne. Han forsøkte å smile vennlig slik han vanligvis ville gjort til en ung jente. Men skadene han hadde lidd, og den tunge jernhatten, gjorde det vanskelig. «Det var … tomhet,» svarte han.

«Tomhet?! Det er reaksjonært! Så reaksjonært som det kan bli!» skrek hun skjelvende av full hals. Hun snudde seg forvirret mot Shao, som om hun ba om hjelp. Hjelpen kom umiddelbart.

«Ja, for det åpner muligheten for at Gud fins.» Shao nikket anerkjennende til jenta.

Bekreftelsen ga nytt fotfeste til den unge jentas ustø tankerekke. Med beltet i hånden pekte hun på Ye Zhetai: «Du! Sier du at Gud fins?»

«Jeg vet ikke.»

«Hva sier du?!»

«Jeg sier ikke annet enn at jeg ikke vet. Definerer du Gud … som en slags kraft eller bevissthet hinsides universet, så vet jeg ikke om den fins eller ikke fins. Noe taler for, annet taler mot. Vitenskapen gir ikke noe entydig svar på det.»

Men det skal sies: I dette marerittaktige øyeblikket hadde Ye begynt å miste troen på at denne kraften fantes.

Denne mest kjetterske av alle formuleringer sendte sjokkbølger gjennom forsamlingen. Nå ledet en av rødegardistene folkemengden an i en rekke kamprop:

«Ned med den reaksjonære akademiske autoriteten Ye Zhetai!»

«Ned med alle reaksjonære autoriteter!»

«Ned med all reaksjonær akademia!»

Da ropene stilnet, skrek den unge jenta ut for full hals: «Gud fins ikke! De styrende klassene bruker religion til å bedøve folkets ånd!»

Yes tilsvar kom like rolig tilbake: «En noe ensidig måte å se det på.»

Den unge rødegardisten følte seg ydmyket og ble sint. Hun tok en rask avgjørelse: Ord var meningsløse i møte med den grusomme fienden som nå sto overfor henne. Hun grep beltet og styrtet mot ham, raskt etterfulgt av sine tre medsøstre. Ye var en høy mann, og disse fire jentene – ikke mer enn fjorten år gamle – måtte strekke seg for å treffe det ukuelige hodet hans. De første slagene veltet metallkronen som voktet kraniet. Deretter falt beltespennene i kaskader mot hodet og kroppen hans, og gjorde at han til slutt segnet om. Dette gledet de unge rødegardistene. De fortsatte kampen mot ondskapen med ny giv og intensitet. De kjempet for tro og for idealer, stolte av sin egen tapperhet, beruset av glansen de ble til del ved sitt historiske oppdrag.

«Formann Mao sier at vi skal kjempe med ord og ikke vold!» En av Yes to studenter fikk endelig mot til å bryte inn. Sammen rev de to vekk de fire jentene, som nå syntes hinsides all fornuft.

Men det var for sent. Fysikeren lå stille på gulvet, med halvåpne øyne mysende gjennom blodet som piplet fra kraniet. Møtet, som bare øyeblikk før hadde vært det absolutte kaos, dempet seg nå til en dødsens stillhet, og den eneste bevegelsen i rommet var en bekk av blod. Den smøg seg som en rød slange langs plattformen til den nådde kanten, og dryppet – dråpe for dråpe – ned på en tom kasse plassert på gulvet under. Lyden av det dryppende blodet var rytmisk, som fotsteg som fjernet seg.

En nervøs latter brøt stillheten. Den tilhørte Shao Lin, en kvinne som for lengst hadde passert randen av sammenbrudd. Nå fylte den auditoriet med sin grusomme klang, og det var som om den ansporet folk til å forlate stedet, først sakte, så raskere, til det var blitt en flukt, for hver og én her ønsket nå av hjerte og sjel å komme seg vekk. Snart tømte plassen seg, til en jente sto ensom igjen ved kanten av plattformen. Hun var Ye Zhetais datter, Ye Wenjie.

Hun ville komme til unnsetning, men to gamle vaktmestre hadde holdt henne tilbake. Ikke sett ditt eget liv i fare, hadde de hvisket stille til henne. Der oppe var det galskap, og med henne ville bare mer vold følge. Hun hadde skreket seg hes, men stemmen druknet i slagordene som fylte plassen med sin maniske intensitet. Og da det stilnet, fikk hun ikke frem noen lyd, klarte ikke annet enn å stirre på sin fars livløse kropp. Tanker hun verken fikk til å gråte eller skrike ut, løste seg opp som en diffus tåke i blodet, der de forble resten av livet. Da folkemengden var borte, sto kroppen, armene og beina hennes som forsteinet i stillingen hun hadde blitt holdt fast i. Først etter en lang stund slapp hun hendene ned. Hun gikk opp til plattformen med langsomme steg, satte seg ved farens side, holdt hans iskalde hånd mens hun stirret tomt ut i det fjerne. Da liket skulle fraktes bort, hentet Ye frem noe fra lommen og la det i farens hånd: pipen hans.

Uten å si et ord forlot Ye idrettsplassen, som nå lå øde og forlatt i kjølvannet av kaoset. Hun begynte å gå hjemover. Fremme ved de universitetsansattes boligkvarter hørte hun en hysterisk latter fra vinduet i andre etasje. Stemmen tilhørte en kvinne hun en gang hadde kalt mor.

Hun snudde seg, og gikk dit bena måtte føre henne.

Etter en lang stund gikk det opp for henne at hun befant seg foran hjemmet til Ruan Wen. Professor Ruan hadde vært hennes rådgiver og nærmeste venninne i de fire årene på universitetet. Ved siden av faren hadde Ruan vært hennes nærmeste fortrolige. Hun hadde fulgt Ye gjennom to års spesialisering i astrofysikk, til kulturrevolusjonen stanset undervisningen, og helt frem til nå.

Ruan hadde studert ved Cambridge. Hjemmet hennes fascinerte Ye. Det var fylt med klassikere, oljemalerier og plater hun hadde hentet hjem fra Europa. Det sto et flygel der, og en rekke europeiske piper var utstilt på et flott trestativ. Farens pipe var en han hadde fått i gave av Ruan. Pipene var av rotved fra lyngtre, tyrkisk merskum – hver og en syntes gjennomsyret av kløkten til mannen som hadde holdt pipehodet i hånden, skaftet mellom leppene, nedsunket i dype tanker. Ruan hadde aldri sagt noe om ham.

Denne lille verdenen av varme og eleganse hadde vært en havn der Ye kunne søke tilflukt fra stormen utenfor. Men det var før Ruans hjem ble ransaket. Som Yes egen far hadde Ruan lidd stor urett. Under kampsesjonene hadde rødegardistene hengt et par høyhælte sko rundt nakken på henne og malt striper med leppestift over ansiktet hennes, begge deler for å vise hvor korrupt den kapitalistiske livsstilen hennes hadde vært.

Ye åpnet inngangsdøren. Kaos var vendt til orden. Oljemaleriene, som var blitt revet i stykker under ransakingen, var limt sammen og hengt opp på veggene igjen. Det veltede flygelet var reist opp og satt på plass. Det var slått i stykker, det ville aldri bli spilt på igjen, men fasaden var blankpolert. De få klassikerne som hadde overlevd, var satt nøye tilbake i bokhyllen. Ruan satt rolig i en kontorstol bak skrivebordet. Øynene var lukket.

Ye sto ved siden av Ruan, og kjærtegnet hodet, ansiktet og hendene hennes. Alt var kaldt som is. Wenjie hadde lagt merke til det tomme sovepilleglasset med det samme hun kom inn. Hun sto der helt stille en stund. Så snudde hun seg og gikk. Hun enset ikke smerten lenger nå, var som en geigerteller overbelastet av stråling, lydløs for alltid, med viseren på null.

Da hun skulle forlate Ruans hjem, snudde hun seg for å se på venninnen en siste gang. Fra dørstokken kunne hun se hvordan professor Ruan hadde sminket seg og gjort seg fin. Et blankt rødskjær lå over leppene. På føttene var et par høyhælte sko.

2

Den tause våren

Khingan-fjellene – to år senere.

«Varsko her …!»

Ropet hørtes klart utover landskapet. Et lerketre, høyt og tykt som en av Parthenons søyler, falt over ende. Jorden ristet under Ye Wenjies føtter. Med øks og sag startet hun jobben med å renske grener fra den enorme trestammen. For henne var det som å kle av liket til en kjempe. Noen ganger kjentes det som om hun kledde av faren. Bilder hjemsøkte henne, fra den bitre kvelden for to år siden, da hun hadde hentet eiendelene hans på likhuset. Den flerrede barken langs stammen minnet om de åpne sårene på kroppen hans.

Over hundre tusen mennesker i seks divisjoner og førtién regimenter jobbet i Indre Mongolias produksjons- og konstruksjonskorps. Korpset var spredt utover vidder med steppe og skog. Mange var unge intellektuelle fra byen, som kom til denne fremmede verdenen med en romantisk drøm: Når sovjeternes panserbataljoner krysset grensen fra Mongolia, skulle de gripe våpen og bruke sitt eget kjøtt og blod som republikkens første forsvarslinje. Det var også ett av korpsets strategiske formål.

Men slagene de unge ønsket, var som fjellene i steppehorisonten. De lå der klare som dagen, men var alltid utenfor rekkevidde. Dag etter dag ble de satt til helt andre ting: til skoghogst, til rydding av land og slipping av husdyr på beite.

Ungdomsgenerasjonen som hadde brent av all sin energi på kulturrevolusjonen, så nå hvordan storbyen ble en saueinnhegning målt mot denne vidstrakte steppen. I møte med endeløs kald skog og mark var den brennende lidenskapen deres meningsløs. En brystfull kokende blod kjølnet raskere enn en kuruke, og kuruken kunne man faktisk bruke til noe.

Men samtidig: Generasjonen så det å brenne som sin skjebne. Og med motorsager drevet av strøm og bensin omformet den disse veldige skogflatene til ødemark. Traktorer og skurtreskere omskapte den endeløse steppen. Først til åker, og siden til ørken.

Ye hadde bare ett ord for å beskrive det hun så: galskap. Trær av alle sorter ble hugget ned, fra den majestetiske Khingan-lerken og den eviggrønne mongolske furuen, til slanke, høyreiste mandsjuriske bjørketrær. Det var koreansk osp og sibiredelgran som strakk seg opp i skyene, svartbjørk og eik … Ulmus bergmannia, Fraxinus mandshurica, Chosenia arbutifolia, Quercus mongolica, alt hugget ned. Som gresshopper av stål etterlot motorsagene seg et landskap av trestumper så langt øyet kunne se.

Lerketreet var nå ferdig rensket og klart for å fraktes vekk med en beltedrevet traktor. Ye kjente på tverrsnittet sagen hadde etterlatt seg, noe hun ofte gjorde bevisst. Det var som den utskårede overflaten var et kjempesår, og som hun kunne føle smerten til det store treet.

Med ett la hun merke til en hånd som på samme måte strøk over den andre delen av stammen like ved. Den skalv på en følsom måte som ga gjenklang i henne. Hånden var blek, men hun var sikker på at det var hånden til en mann. Idet hun løftet blikket så hun hvem det var: Bai Mulin. Bai, en tynn ung mann med briller, jobbet som reporter for korpsets Store produksjonsblad. Han hadde ankommet kompaniet noen dager før for å gjøre intervjuer. Hun hadde lest noen av artiklene hans: Han var flink. Stilen hans stakk seg ut i de primitive omgivelsene her oppe, med det tunge kroppsarbeidet. Det var noe fint og følsomt over den, som gjorde den lett å huske.

«Ma Gang, kom hit.» Bai ropte til en ung gutt som sto i nærheten. Gutten var tettvokst og kraftig, litt som treet han nettopp hadde skåret ned. «Vet du hvor gammelt dette treet er?» spurte Bai idet han kom bort.

«Du kan jo prøve å telle ringene,» sa Ma og pekte på årringene til treet.

«Det har jeg gjort. Jeg kom til tre hundre og tretti år. Hvor lang tid tok det å sage det ned?»

«Ti minutter, kanskje? Jeg er kompaniets raskeste med motorsag. Alle stedene jeg har vært, er jeg blitt utpekt som den flinkeste i enheten.» Som de fleste Bai intervjuet, ble Ma svært opprømt mens han forklarte. Det å komme på trykk i Store produksjonsblad var en stor ære.

«Over tre hundre år. Et titall menneskegenerasjoner. Dette treet spirte under Ming-dynastiet. Tenk deg hvor mye regn og vind det har opplevd gjennom alle disse årene, hvor mange ting det har sett. Du skar det ned på ti minutter! Føler du virkelig ingenting?»

«Hva vil du jeg skal føle?» Ma syntes å bli tatt litt på sengen av dette spørsmålet. «Det er bare et tre. Er det noe vi ikke mangler her, så er det trær. Vi har mange som er eldre enn dette også.»

«Gå og gjør det du skal, du.» Bai ristet på hodet. Han satte seg på trestubben og sukket.

Også Ma ristet på hodet. Han virket svært skuffet: Journalisten var ikke interessert i å intervjue ham. «Intellektuelle er det bare tull med,» mumlet han. Han tittet over på Ye, som sto like i nærheten. Det var tydelig at han også mente henne.

Idet treet skulle fraktes vekk, ble barken revet opp av stein og trestubber langs veien. Huden ble flerret av langs den store kroppen. Vekten av treet som ble slept bort gravde ut en lang grøft i et tykt lag med mange høsters råttent løv. Snart piplet vann ut og ned i grøften. Det råtne løvet ga vannet en dyp, mørkerød kulør – som blod.

«Ye, kom hit og ta deg en pust i bakken,» sa Bai og pekte på den tomme delen av stubben han satt på. Ye var sliten, så hun la fra seg verktøyene. Hun gikk bort og satte seg, hennes rygg mot hans.

«Jeg vet hva du føler,» kom det fra Bai etter en lang stillhet. «Her oppe er det bare du og jeg som har det slik.» Ye sa fortsatt ikke noe, og Bai antok at hun ikke ville svare. Ye sa som regel lite. Hun snakket sjelden med folk. Noen av de nye trodde til og med at hun var stum.

Bai fortsatte på egen hånd: «For ett år siden var jeg del av fortroppen som ankom dette skogområdet. Jeg husker at vi kom rundt midt på dagen. De som tok imot oss, sa at vi skulle spise fisk. Jeg kikket meg litt rundt i den lille barkhytta. Jeg så noe vann bli kokt opp. Men hvor var fisken? Da gryta begynte å boble så jeg hvordan kokken tok frem et kjevle. Han gikk bort til en bekk ved siden av hytta, stakk kjevlet i vannet et par ganger, og opp kom et par svære ketalakser … Det var så enormt mye naturressurser her før. Men drar du til den bekken nå, så er det brakkvann der. Fullstendig livløst. Jeg vet ærlig talt ikke om det korpset gjør her, er å bygge opp, eller å ødelegge.»

«Hvordan har du kommet på disse tankene?» spurte Ye stille.

Hun sa ikke om hun var enig med ham eller ikke, men at hun overhodet kunne snakke, var nok til å glede Bai.

«For litt siden leste jeg en bok som gjorde dypt inntrykk på meg. Leser du engelsk?» Da han så Ye nikke, tok Bai en bok frem fra vesken sin. Omslaget var blått. Han kikket seg rundt for å forsikre seg om at ingen så på, før han rakte henne boken. «Denne boken ble utgitt i 1962. I Vesten har den hatt stor innflytelse.»

Ye snudde seg og tok imot boken. Den tause våren, av en som het Rachel Carson. «Hvor har du fått tak i denne?» spurte hun forsiktig.

«Den fikk oppmerksomhet fra høyeste hold. En intern rapport ble utarbeidet for partiledelsen. Jeg oversatte kapitlene som hadde med skogen å gjøre.»

Ye åpnet boken. Den fenget henne umiddelbart. I en kort prolog beskrev forfatteren en liten by som var i ferd med å kveles av skadelige sprøytemidler. Bekymringen gjennomsyrte den enkle prosaen.

«Jeg vil skrive til sentralmyndighetene og fortelle dem hvor skjødesløst korpset går frem her,» sa Bai.

Ye løftet blikket fra boken. Det tok litt tid før hun forsto hva han mente, så hun fortsette bare å lese i boken uten å si noe.

«Hvis du vil lese, er det bare å låne. Men du bør helst ikke la andre få se den. En slik type bok … du vet …» sa Bai. Han kikket seg rundt litt. Så reiste han seg og gikk.

Trettiåtte år senere tenkte Ye i sine siste øyeblikk på hvor stor innflytelse Den tause våren hadde hatt over livet hennes. Det var denne boken som fikk henne til å tenke rasjonelt rundt menneskets ondskap.

Den tause våren var egentlig et enkelt verk: Omfanget var begrenset, den beskrev bare hvordan bruken av sprøytemidler skadet miljøet. Men forfatterens måte å se ting på, rystet Ye. Det Carson tok for seg, bruken av sprøytemidler, var noe Ye til nå hadde ansett som riktig eller vanlig – eller i hvert fall nøytralt. Det boken fikk henne til å innse, var at for naturen var bruken av sprøytemidler like ond som kulturrevolusjonen, og like skadelig for vår verden.

Det ga opphav til et nytt spørsmål: Hvilke andre ting gjorde menneskeheten som den trodde var vanlige eller riktige, men som egentlig var onde av natur? Da hun fulgte denne tankerekken, reiste hårene seg opp etter ryggen. Den ledet henne ned i en fryktelig avgrunn.

Ye hadde gjennomskuet kulturrevolusjonen, som majoriteten anerkjente som riktig. På samme måte hadde Carson sett det onde i bruken av sprøytemidler, en praksis Ye tidligere hadde ansett som riktig og normal. Kanskje var mennesket og det onde som isfjellene og havet. Isfjellene var store legemer av vann. De fremsto som de gjorde, fordi vannet var i en annen fase, men i virkeligheten var de bare en ørliten del av den større vannmassen på jorden.

Kanskje var alt vi mennesker gjorde, ondskapsfullt. Ondskapen var selve materien som formet oss, og ble bare oppfattet forskjellig ut fra hvem som så. Etisk bevissthet, i begrepets egentlige forstand, ville dermed være umulig for mennesket. Akkurat som det var umulig for det å løfte seg opp fra bakken etter håret. For å oppnå denne bevisstheten måtte man få inn en kraft utenfra.

Denne tankerekken skulle spille en avgjørende rolle gjennom livet hennes.

Fire dager senere dro Ye for å levere boken tilbake. Bai holdt til på kompaniets eneste gjesterom. Idet hun åpnet døren, så hun ham ligge på sengen, utmattet, med kroppen full av søle og sagmugg. Da han så Ye komme inn, reiste han seg brått.

«Har du vært ute og jobbet i dag?» spurte hun.

«Det må man nesten når man har vært i kompaniet så lenge som det jeg har. Du er nødt å stille opp. Sier man ikke at partiet, Hæren og folket skal samarbeide? Åh, vi jobbet på Radartind. Skogen der er tett, og du får råttent løv opp til kneet. Det er så fullt av miasmer der. Jeg er redd jeg kommer til å bli syk,» sa Bai.

«Radartind?» Ye ble overrasket da hun hørte det.

«Det stemmer, et hasteoppdrag for regimentet. De ville hugge ut en varselsone rundt fjelltoppen.»

Radartind var et mystisk sted. Dette bratte, nakne berget hadde egentlig vært navnløst, men hadde senere fått navn fra en gigantisk parabolformet antenne på toppen. Enhver med sunn fornuft skjønte raskt at det som sto der, ikke var noen radarantenne: Den endret retning regelmessig, men roterte ikke kontinuerlig slik en radarantenne gjorde. I vinden ga antennen fra seg en dyp uling, som kunne høres langveisfra.

I kompaniet visste de ikke noe mer enn at dette var en militærbase. De lokale, derimot, kunne fortelle at basen hadde blitt oppført tre år tidligere, med det som ifølge dem hadde vært enorm arbeidsinnsats. En vei var blitt bygget, og en høyspentledning ble dratt opp til fjelltoppen. En mengde materialer var blitt fraktet opp. Men da basen sto ferdig, ble veien fjernet. Den trange stien som kom istedenfor, måtte man omtrent presse seg gjennom. Ikke sjelden kunne en se helikoptre lette og lande på basen.

Antennen var ikke alltid synlig; den ble senket ned når været var for hardt. Men når den var oppe, skjedde merkelige ting. Dyr i skogen ble urolige. Fugler lettet skremt i store flokker. Folk ble rammet av kvalme og svimmelhet de ikke kunne forklare. I området var det mange som mistet håret, et fenomen de lokale mente hadde startet da antennen kom.

Det var mange underlige historier om Radartind. En gang hadde antennen blitt hevet under et voldsomt snøfall. Og da den var oppe, hadde snøen blitt til regn. På bakkeplan var det fortsatt tele, så regndråpene ble til is da de traff tretoppene. Med trærne dekket av istapper ble skogen som et krystallpalass. Overalt kunne en høre grener knake og knekke under vekten, og smellene fra istapper som traff bakken. Når antennen var ute, kunne lyn slå ned fra klar himmel. På himmelen kunne en se rare lysformasjoner …

Basen sto under streng bevoktning. Da korpset ble stasjonert der, var det første kompanisjefen kommuniserte, at ingen skulle gå nær den uten tillatelse. For om man gjorde det, ville vaktpostene skyte uten varsel.

For en uke siden hadde to soldater fra kompaniet jaktet et rådyr i området. De var uforsiktige og havnet ved foten av fjellet, der en av vaktpostene nesten umiddelbart hadde fyrt av en skuddsalve mot dem. Heldigvis var skogen tett, de to hadde unnsluppet uten skader, men én av dem hadde blitt så redd at han tisset på seg. Dagen etter hadde kompaniet holdt et internmøte der de to ble reprimandert og fikk streng beskjed om aldri å gå nær der igjen. Sannsynligvis var det derfor basen hadde bestemt at det skulle hugges ut en varselsone rundt fjellet. At basen kunne benytte seg av arbeidskraften til korpset, viste også hvor politisk viktig den var.

Bai tok imot boken. Forsiktig la han den tilbake under puten. Fra samme sted tok han frem noen tettskrevne kladdeark som han rakte til Ye.

«Husker du det brevet? Jeg har laget et utkast. Vil du lese gjennom det for meg?»

«Brevet?

«Ja, nevnte jeg det ikke for deg? Jeg vil skrive et brev til sentralmyndighetene.»

Håndskriften var nærmest uleselig. Ye måtte anstrenge seg for å komme seg gjennom. Men brevet var innholdsrikt og velformulert. Avskogingen av Taihang-fjellet, forklarte det, hadde forvandlet det frodige fjellet i historiebøkene til en bar og utpint skrent. Mengden mudder i Den gule elven hadde økt voldsomt. Brevets konklusjon var at det ville bli alvorlige konsekvenser av produksjons- og konstruksjonskorpsets fremferd på steppene i Indre Mongolia. Ye la merke til hvordan stilen hans minnet påfallende om den Carson brukte i Den tause våren. Den var klar og enkel, men hadde også noe poetisk ved seg. Selv om hun hadde realfagsbakgrunn, likte hun den litterære skrivemåten.

«Du skriver godt,» sa hun oppriktig.

Bai nikket. «Da skal jeg sende det.» Han tok frem nye kladdeark for å skrive av, men hånden hans skalv uten stans, og han klarte ikke å forme tegnene. De som brukte motorsag første gang, skalv ofte så mye etterpå at de knapt klarte å holde risbollen stødig, langt mindre skrive for hånd.

«Jeg tror jeg må hjelpe deg litt.» Ye tok pennen fra Bai og begynte å skrive av.

«Du har fin håndskrift.» Bai så på den første raden med tegn. Han forsøkte å helle et glass vann til Ye, men hånden hans skalv fortsatt, og koppen skvulpet slik at Ye måtte flytte arkene unna.

«Du hadde studert fysikk?» spurte Bai.

«Astrofysikk. Ganske så ubrukelig nå,» svarte Ye uten å løfte blikket.

«Å forske på stjernene, hvordan kan det være ubrukelig? Universitetene har startet undervisning igjen, men de tar ikke inn masterstudenter. Det er trist å se noen av ditt kaliber her oppe.»

Ye svarte ikke, bare skrev av med hodet bøyd over arkene. Hun ønsket ikke å fortelle Bai hva som egentlig var tilfelle, nemlig at hun hadde vært svært heldig som fikk være med i korpset. Hun hadde ikke lyst til å si noe, og det var heller ingenting å si.

Det ble stille i hytta. Det eneste som hørtes, var den krafsende lyden av pennesplittens skraping mot arket. Ye kunne kjenne lukten av sag og furu fra mannen ved siden av seg. For første gang siden farens død fikk hun en varm følelse innvendig. For første gang myknet kropp og sjel. En stakket stund senket hun forsvaret mot verden rundt seg.

Det gikk en time og litt til, så var brevet ferdig renskrevet. Ye skrev mottaker og adresse på konvolutten etter Bais instrukser. Så reiste hun seg og takket for seg. Ved dørstokken snudde hun seg mot Bai og sa: «Gi meg jakken din, så skal jeg vaske den for deg.» Hun ble overrasket idet hun sa det.

«Nei nei, det kan du ikke gjøre!» Bai fektet med armene. «Du og de andre kvinnelige soldatene jobber like hardt hver dag som de mannlige kameratene gjør. Dra og hvil deg, i morgen klokken seks skal du opp i fjellene igjen. Du Ye, i overimorgen skal jeg tilbake til divisjonshovedkvarteret. Jeg skal forklare situasjonen din til lederskapet. Kanskje kan det være til litt hjelp for deg.»

«Takk, men jeg trives. Det er fredelig her.» Ye så ut på havet av trær ved Khingan-fjellene, som lå der halvveis synlige i det bløte månelyset.

«Er du på flukt fra noe?»

«Jeg bør gå,» sa Ye stille, og gikk.

Bai så skyggen til den vevre kroppen forsvinne i lyset fra månen. Han løftet blikket og så mot strekningen av skog Ye hadde kikket mot noen øyeblikk før. Der kunne han se Radartind i det fjerne. På ny var den kolossale antennen fremme, skinnende med en metallisk glans.

Tre uker senere, da hun var ute i hogstområdet, ble Ye hasteinnkalt til hovedkvarteret rundt lunsjtider. Med én gang hun kom inn på kontoret, merket hun at noe var veldig galt. Kompanioverhodet og den politiske instruktøren fra Frigjøringshæren var der, samt en hun ikke kjente igjen, en person med et kaldt, strengt ansiktsuttrykk. På skrivebordet fremfor henne sto en sort koffert. Ved siden av lå to ting som tydeligvis hadde befunnet seg i den: en konvolutt og en bok. Konvolutten var åpnet, boken var eksemplaret hun hadde lest av Den tause våren.

På den tiden var alle på politisk tå hev, og var det noen som burde være på ekstra vakt, så var det Ye. Som en sekk snøret omverdenen seg sammen. Alt rundt presset seg innover henne.

«Ye Wenjie, dette er kommandør Zhang, fra divisjonens politiske avdeling,» sa den politiske instruktøren og pekte på den fremmede. «Vi håper du vil samarbeide og fortelle oss sannheten.»

«Har du skrevet dette brevet?» spurte kommandør Zhang og tok et brev ut av konvolutten. Ye strakk hånden ut for å ta imot det, men Zhang ville ikke gi det til henne. Han holdt opp ark etter ark til Ye, til han endelig kom til det siste arket, som var det hun ville lese. Brevet var bare signert «De Revolusjonære Massene».

Ye rystet forferdet på hodet. «Nei, dette er det ikke jeg som har skrevet.»

«Men det er din håndskrift?»

«Det er det. Jeg hjalp en annen å skrive det av.»

«Hvem da?»

Når det skjedde ting i kompaniet som angikk henne, forsvarte Ye seg sjelden. Hun aksepterte stilltiende de ulemper og ydmykelser som kom. Å dra andre ned i ulykken var det ikke snakk om. Men nå var det annerledes. Hun visste akkurat hva dette betydde.

«Jeg hjalp en reporter fra Store produksjonsblad å skrive det av. Han var her for tre uker siden, han heter …»

Kommandør Zhang rettet blikket mot Ye. Øynene var bekmørke, som to pistolmunninger. «Ye Wenjie, jeg advarer deg: Å legge skylden på andre vil bare gjøre situasjonen din verre. Vi har allerede etterforsket Bai Mulin. Han har ikke gjort annet enn å sende dette brevet til Hohhot på dine vegne. Han visste ingenting om hva brevet inneholdt.»

«Er … Er det det han har sagt?!» Det svartnet for henne.

Kommandør Zhang svarte henne ikke. Han tok frem boken. «Du må ha vært påvirket av denne da du skrev brevet.»

Han forklarte innholdet til kompanisjefen og den politiske instruktøren. «Denne boken heter Den tause våren og kom ut i USA i 1962. Den har hatt stor innflytelse i kapitalistenes verden.» Så tok han en annen bok ut fra kofferten. Omslaget var hvitt, med svarte skrifttegn. «Dette er den kinesiske oversettelsen, sendt til utvalgte avdelinger for intern referanse i kritisk øyemed. Fra høyere hold har man en klar holdning til boken: Den er reaksjonært ugress. Boken springer ut fra et idealistisk historiesyn og preker dommedagslære. Den rettferdiggjør den kapitalistiske verdens endelige forråtnelse under dekke av å ta opp miljøspørsmål. Dens egentlige innhold er ekstremt reaksjonært.»

«Men denne boken … er heller ikke min,» sa Ye kraftløst.

«Kamerat Bai Mulin ble utpekt fra høyere hold til å oversette boken. Derfor var det fullstendig lovlig for ham å ha den. Selvsagt må han bære noe ansvar. Han skulle aldri ha latt deg stjele boken i et uoppmerksomt øyeblikk da han var ute og jobbet. I denne boken har du funnet tankevåpen du kan angripe sosialismen med.»

Ye hadde ingenting å si. Nå satt hun dypt i fellen. Å stritte mot ville være nytteløst.

I motsetning til den rådende oppfatningen senere, hadde nok Bai aldri hatt til hensikt å skade Ye. Brevet han skrev til sentralmyndighetene, ble sannsynligvis sendt med den største oppriktighet. Den gang skrev mange brev til sentralmyndighetene, med ulike motiver. De aller fleste sank som steiner i havdypet, men en sjelden gang kunne et slikt brev sende noen opp i stratosfæren – eller ned i en fryktelig katastrofe. De politiske nervene i Kina var frynsete og svært vanskelige å spille på lag med. Som journalist trodde Bai at han forsto dette nervesystemets irrganger og smertepunkter. Men han hadde for høye tanker om seg selv. Med dette brevet hadde han trådt inn på et minefelt han ikke visste at eksisterte. Da han skjønte hva som hadde skjedd, tok frykten overhånd. Han bestemte seg for å ofre Ye slik at han selv kunne slippe unna.

Et halvt århundre senere var det bred konsensus blant historikerne: Denne episoden i 1969 skulle komme til å få avgjørende betydning for menneskeheten. Uten å ha noen planer om det, hadde Bai blitt en historisk skikkelse. Men det kunne han ikke ha visst den gangen. Dypt skuffet beskrev historikerne den begivenhetsløse tilværelsen hans etter dette. Bai hadde jobbet i Store produksjonsblad frem til 1975. Produksjons- og konstruksjonskorpset i Indre Mongolia ble da oppløst, så han ble sendt til en by i nordøst for å jobbe i en lokal gren av Vitenskapsassosiasjonen. Der var han frem til starten av åttiårene. Siden reiste han ut av landet til Canada og underviste ved en kinesisk skole i Ottawa. Til slutt fikk han lungekreft og gikk bort i 1991. Det som hadde skjedd med Ye, nevnte han aldri til noen. Om han noen gang hadde skyldfølelse, eller var lei seg for det han gjorde, var umulig å vite.

«Kjære Ye, kompaniet har alltid vist deg den største omtanke og medfølelse.» Kompanilederen pustet ut en munnfull kruttsterk Mohe-tobakk. Han så ned i bakken: «Familiebakgrunnen din er dårlig, men vi har alltid behandlet deg som én av våre egne. Du har stort sett holdt deg for deg selv og vært lite motivert til selvforbedring. Instruktør Wang og jeg har snakket mye med deg om dette. Gang på gang har vi forsøkt å hjelpe deg. Tenk at du har begått et overtramp av dette kaliberet!»

«Jeg skjønte det tidlig,» sa instruktøren, «hun står i dyp motsetning til kulturrevolusjonens idealer.»

«Send et par stykker på ettermiddagen. Ta henne og bevisene med til hovedkvarteret,» sa kommandør Zhang, uten å fortrekke en mine.

I tur og orden ble tre kvinnelige fanger eskortert ut, til bare Ye satt igjen i forvaringsrommet. I hjørnet av cellen tok en liten haug kull raskt slutt, og med det forsvant ilden i ovnen. Etter hvert som kulden trakk inn, måtte hun tulle seg inn i et pledd som lå der.

Like før solnedgang kom et par embetsfolk på besøk. Den eldste av dem, en kvinnelig kader, ble presentert av den andre som militærets representant i forsvarskomiteen til en av de midtre domstolene.2

«Mitt navn er Cheng Lihua.» Kaderen introduserte seg. Hun var noen og førti år gammel, kledd i militæruniform, og hadde på seg et par briller med tykk innfatning. Linjene i ansiktet var milde. Man kunne se at hun hadde vært vakker i sine yngre dager. Når hun snakket, hadde hun et behagelig smil. Ye visste det var svært uvanlig at noen av så høy rang besøkte en fange i varetekt. Hun nikket forsiktig mot Cheng, og satte seg opp slik at hun kunne få plass på den trange sengen.

«Så kaldt det er. Er det ikke en ovn her?» Cheng så irritert bort på vakten. Så snudde hun seg mot Ye igjen: «Du er ung. Yngre enn jeg trodde.» Hun satte seg på sengen, tett inntil Ye. Deretter senket hun hodet og åpnet en koffert hun hadde med seg. Mens hun romsterte i kofferten, mumlet hun for seg selv, litt som gamle damer gjør: «Du Ye, du Ye … du roter det nå til, da. Jo flere bøker du leser, desto mer rot blir det …» Så fant hun frem det hun lette etter: en bunke papirer som hun holdt opp mot brystet.

Hun løftet hodet og så direkte på Ye. Blikket glødet av omsorg: «Men sånn er det å være ung. Ja, hvem har ikke gjort feil? Feil har jeg òg gjort. Jeg var i et sang-og-dans-ensemble ute på vidda og sang sovjetiske sanger. Jeg var flink også. En gang under et studiemøte presterte jeg å si at vi burde slå oss sammen med Sovjetunionen og danne en ny sosialistisk republikk. Jeg sa at det ville gjøre den internasjonale kommunismen enda sterkere … Det var veldig naivt, jeg vet det, men hvem har ikke en gang vært naiv? Gjort er gjort. Om man gjør feil, handler det om å innse hva man har gjort, og så rette det opp. Etter det kan man fortsette å drive revolusjon.»

Chengs lille tale gjorde avstanden mellom henne og Ye mindre. Men gjennom tragedie og ulykke hadde Ye lært seg forsiktighet. Å ta imot denne utstrakte hånden var en luksus hun ikke kunne unne seg.

Cheng la papirbunken på sengen foran Ye og rakte henne en penn: «Her, signer. Så skal vi få snakket ut og løst opp den lille tankeknuten din.» Toneleiet var som en mor som oppfordret datteren sin til å spise.

Ye så på dokumentet uten å si et ord. Hun rørte ikke på seg. Pennen tok hun heller ikke.

Cheng smilte bredt: «Meg kan du stole på. Jeg er en kvinne av mitt ord. Det som står i dokumentet, har ingenting med saken din å gjøre. Det er bare å signere.»

Ved siden av sto mannen som hadde ankommet sammen med Cheng: «Ye Wenjie, representant Cheng ønsker å hjelpe deg. Hun har virkelig engasjert seg i saken din de siste dagene.»

Cheng stanset ham: «Det skulle bare mangle. Dette stakkars barnet er jo livredd. Enkelte kamerater er altfor lite politisk bevisste. Korpset, domstolene, de går så brutalt frem. Er det rart man blir skremt? Ye, det er bare å lese. Les så nøye gjennom som du bare vil.»

I det svake, gule lyset fra pæren leste Ye gjennom dokumentet. Cheng snakket sant: Innholdet hadde ingenting med saken hennes å gjøre. Snarere gjaldt det hennes avdøde far. Dokumentet beskrev omgang han hadde hatt med noen personer, og diskusjoner han hadde hatt med disse. Som dokumentets opphavskvinne sto Ye Wenjies lillesøster, Wenxue. Ye Wenxue, en fanatisk rødegardist, hadde aktivt utlevert sin far med den største iver. Hun hadde skrevet en mengde detaljerte anklager, som hadde vist seg å bli spikeren i farens kiste.

Men Ye så raskt at dette ikke var Wenxue. Wenxues anklager var skrevet med en hissig og utålmodig penn. Hver setning var som å høre en remse kinaputter smelle. Dette dokumentet var rolig og behersket, innholdet var detaljert og inngående. Han hadde møtt herr slik og slik det og det året, den og den måneden, og de hadde snakket om det og det.

For utenforstående kunne det se ut som en enkel saksliste, men det var en kald, beregnende intensjon med alt dette, som gikk langt forbi barnestrekene til Wenxue. Ye forsto ikke så godt hva det dreide seg om, men hun hadde en vag følelse av at det hadde med et viktig nasjonalt forsvarsprosjekt å gjøre. Som fysikerdatter gjettet hun seg til at det gjaldt Kinas «tobombersprosjekt» for utvikling av atombomben og senere hydrogenbomben, som startet i 1964 og hadde rystet hele verden.

Skulle man felle noen av høyere rang på den tiden, måtte man finne noe som stilte ham i et dårlig lys på et eller flere delområder han hadde myndighet over. Men for de som la slike planer, var tobombersprosjektet et ullent felt. Prosjektet var under beskyttelse av øverste hold og dermed i ly for kulturrevolusjonens haglskur. Politiske bråkmakere fikk sjelden lov å blande seg inn.

Familiebakgrunnen gjorde at faren ikke hadde fått delta direkte i prosjektet. Hans eneste ansvarsområde hadde vært noe underordnet teoretisk arbeid. Å utnytte ham var derfor vesentlig lettere enn å utnytte de sentrale personene i prosjektet. Ye visste ikke om det som sto der, var sant eller ikke, men det hun kunne fastslå utover all tvil, var at hvert ord hadde en dødbringende politisk sprengkraft. I tillegg til dem dette våpenet var ment å ramme, ville dette dra utallige andre ned i avgrunnen. På slutten av dokumentet sto lillesøsterens signatur med store tegn. Ye var ment å fungere som vitne. Hun la merke til at tre andre vitner hadde signert der fra før.

«Jeg kan ikke huske samtalene min far og disse menneskene skal ha hatt,» sa Ye stille og la papirene tilbake.

«Hvordan er det mulig at du ikke husker det? Mange av disse samtalene skal han til og med ha hatt hjemme hos dere. Om din søster husket, hvorfor husker ikke du?»

«Jeg kan virkelig ikke huske dem.»

«Men samtalene fant virkelig sted. Du må stole på oss.»

«Jeg sier ikke at de ikke gjorde det. Det er bare at jeg ikke kan huske dem. Derfor kan jeg ikke signere.»

«Ye Wenjie.» Mannen som hadde ankommet sammen med Cheng, tok et steg frem. Men igjen stanset Cheng ham. Hun satte seg enda tettere inntil Ye. Hun tok tak i hånden hennes, som nå hadde rukket å bli svært kald.

«Kjære Ye, jeg vil være ærlig med deg. Saken din har en rekke mulige utfall. Om vi skal snakke mindre konsekvenser, så er ikke besittelse av reaksjonære bøker verdens undergang for en ung intellektuell. Kanskje trenger vi ikke å gå rettens vei. Du kunne vendt tilbake til korpset etter et studiemøte og noen selvkritikker. Men hvis det er snakk om hva det i ytterste instans kan lede til, kjære Ye, så vet du godt at du kan bli dømt som kontrarevolusjonær. Domstolene er svært strenge nå i politiske saker av din type. Dersom straffen er for streng, er det å regne som et metodeproblem. Men skulle straffen være for mild, så blir det en feil i politisk retning. Militærets kontrollkommisjon tar den endelige beslutningen. Dette er selvsagt noe vi bare kan diskutere her, mellom disse fire veggene.»

Kompanjongen tok til orde igjen: «Representant Cheng ønsker deg virkelig alt vel. Som du ser, har allerede tre andre signert. Hvorfor er det så vanskelig for deg å gjøre det samme? Ye Wenjie, ta nå til vettet.»

«Ja, kjære Ye, det ville smerte meg å se en kunnskapsrik jente som deg ødelegge for seg selv! Jeg ønsker virkelig å redde deg. Nå får du se å samarbeide. Se på meg. Skulle jeg ønske å skade deg?»

Ye så ikke representant Cheng. Hun så farens blod. «Representant Cheng, jeg kjenner ikke til det som står beskrevet her. Jeg kan ikke skrive under.»

Cheng ble stille. Hun stirret lenge på Ye. Det var som om den kalde luften i cellen frøs til. Så samlet hun dokumentet langsomt sammen og la det tilbake i kofferten. Hun reiste seg. Uttrykket var fortsatt vennlig, men det var som om det hadde stivnet i en gipsmaske.

Hun gikk bort mot veggen, fortsatt med den vennlige og omsorgsfulle minen. Hun plukket opp bøtten med vaskevann, og med stødige og metodiske bevegelser tømte hun den ene halvparten ut mot kroppen til Ye og den andre ut på pleddet. Hun kastet fra seg bøtten, snudde seg og gikk ut døren, mens hun slengte en siste hilsen rasende ut etter seg: «Din sta lille tispe!»

Fengselsvakten var den siste som gikk. Han betraktet den nå gjennomvåte Ye et kort øyeblikk, før han lukket døren med et smell og låste den.

I Indre Mongolias kalde vinter frøs de søkkvåte klærne raskt. Det var som om hånden til en kjempe strammet grepet rundt henne. Hun kunne høre klapringen av sine egne tenner som gikk til krig, men snart stilnet også denne lyden. Kulden trengte inn i marg og bein, slik at verden foran henne ble et eneste melkehvitt lysskjær. Universet var som en stor klump av is med henne som det eneste levende i den. Hun, den lille piken som snart skulle fryse i hjel, hadde ikke engang svovelstikker til å varme seg med – kun sansebedragene.

Isklumpen ble gradvis gjennomsiktig, og foran henne kom en bygning til syne. På toppen av bygningen sto en ung jente og svingte en fane. Stor som den var, virket den vevre kroppen liten i sammenligning. Det var lillesøsteren, Wenxue. Ye hadde ikke hørt noe fra søsteren etter at hun brøt med sin akademisk reaksjonære familie. Først nylig fikk hun vite at søsteren hadde omkommet i et slag mellom rødegardistgrupperinger to år før.

I den store tåken for blikket hennes ble fanebæreren til Bai Mulin. Gjenskinnet fra flammer danset over brillene hans. Så forvandlet den seg igjen, til representant Cheng, til moren Shao Lin, til Ruan Wen, og til faren. Fanebæreren forvandlet seg igjen og igjen, og hele tiden vaiet fanen frem og tilbake, som en evighetspendel som telte ned de siste øyeblikkene av livet hennes.

Fanen ble mer og mer uklar. Alt ble en grøt. Isklumpen som fylte universet, stengte henne nok en gang inn i sitt indre. Og så ble isen sort.