Alexia Bohwim

MILF

ROMAN

© 2010 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Charlotte Spetalen

Omslagsfoto: Charlotte Spetalen

Sats/layout og e-bok: akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2564-4

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Til Martinus, Jonas, Philip og Nova

Det er bare som et silkepapir mellom det å være riktig

og det å være gal.

Gustav Vigeland

BEDRE ENN SITT RYKTE

August 2009

Nedover Bygdøy Allé stod køen stille. Bilen var fanget mellom to limousiner, og jeg skrudde av musikken. Det var uunngåelig å bli sett når man kjørte kabriolet, men å bli hørt i en på en dag som denne, var direkte ufint. Begravelsesfølget fylte hver eneste sidegate på Frogner. Det krydde av jenter og gutter som så ut som de skulle på nattklubb på Stureplan, ikke i begravelse i kirken jeg var døpt i. Guttene hadde hvite dresser og bakoverstrøket hår. En reporter fra «GodkveldNorge» holdt på å kræsje i et team fra Dagbladet, før han fikk huket tak i en Idol-deltager.

– De ser ut som de er stylet av Arne Hestenes, gjestene altså, sa Janken.

Hun snudde seg og så på meg over de tigermønstrete Carrera-brillene.

– Plut var Norges beste journalist, spradet rundt i hvit dress på filmfestivalen i Cannes.

– Jeg vet hvem Arne Hestenes er. Hvorfor har ikke journalister signaturer lenger?

– Fordi vi har blitt så ærlige. På syttitallet var journalister sjarmerende. I det hele tatt var Oslo mer sjarmerende på syttitallet. Husker du Pedro, VGs karikaturtegner, som alltid hadde en liten dachs på bildene?

Hun ga seg ikke. Norges peneste sosiolog lignet på Madonna, men var mer opptatt av å redde norsk kultur enn Den tredje verden.

– Han sloss for Norge under krigen, fortsatte Janken.

– Hva vil det si? Gutta på skauen?

– Pedro var jøde.

– Du har virkelig oppheng på de greiene der, sa jeg.

Jeg konsentrerte meg i steden om en annen dachs. Chris tviholdt på Hansemann i baksetet. Jeg snudde meg for å klø ham bak øret.

– Skal han være med i kirken? spurte jeg.

– Nei. Hæggegud. Dægfor blir ikke jeg helleg med inn.

Chris, som het Christine de tre ukene hun var lesbisk, brukte Hansemann som påskudd for å slippe det meste. Hun hadde en klassisk Frogner-r. Fordi vi hadde tilbrakt mer tid med hushjelper fra Sørlandet enn med våre foreldre, var det mange frognerfolk på vår alder som ikke klarte å si rrrrr. Chris slet spesielt med æ-lydene. Hun så på de hvitkledde menneskene og kommenterte de rosa nellikene alle bar.

– Æg det liksom til æge for avdøde? En nellik?

Janken heiste på skuldrene og svelget en vival før dagens opptreden som sørgende. Jeg takket nei da hun tilbød meg en.

– Vi går jo bare fordi vi vil snoke. Men du er vel hevet over oss dødelige. Nå skal du av, Chris.

Jeg bråstoppet foran Gimle kino og åpnet bildøren. Før de gikk, klemte jeg Hansemann så hardt at han klynket.

– Ha det, Hansemann. Pass godt på mamma.

Chris og jeg nikket til hverandre, og jeg prøvde å fange øyeblikket. Det var siste gang jeg så dem. Om en time ville jeg være borte for godt.

På vei inn i kirken dro jeg kjensel på flere kjente skuespillere i tredveårene, og jeg passet på å bli sett av den styggeste, som hadde hud som et vrengt kondom. Han vinket begeistret til meg, som om han trodde vi befant oss på en konsert i Oslo Spektrum. Sladrehanken var et glimrende alibi.

Kirken var stappfull. Rockestjernen Schneider hadde byttet ut Hemp-jakken med dress, men hadde samme dame som sist, en intellektuell glam-modell fra Molde.

– Jeg stikker nå, hvisket jeg til Janken før jeg snudde og forsvant bak en jentegjeng som sms-et og tok bilder av hverandre. Om en uke ville jeg være førti, etterlyst og borte vekk. Jeg så på klokken. Reisefølget mitt sto klar. Kirkeklokkene ringte da jeg rygget ut i Bygdøy Allé. Kastanjetrærne var fremdeles grønne.

Skulle jeg virkelig reise fra Frogner?

Frogner var et sted man flyttet til – ikke fra, med mindre man ble blakk eller mobbet vekk. De siste årene var stedet tatt over av unge kjendiser med kaffebeger i hånden og strikkeluer som så ut som badehetter. De snakket dialekt. Jeg tok med meg Frogner i kofferten. Til oppbevaring. Til bedre tider. Jeg stoppet i krysset på Thomas Heftyes plass og snudde meg.

Hasta luego, Frogner.

MADAME BESØKER OSLO

Fire måneder tidligere

– Frogner plass.

– Hvor?

– Frogner plass. I Oslo.

Sjåføren sendte meg et tomt blikk som jeg ekspederte videre til en junkie som holdt på å segne om foran en buss.

Vårsolen stakk i øynene, og jeg fortet meg å ta frem John Richmond-solbrillene. Sjåføren kunne umulig se en dritt. Eller bare dritt. Jeg hatet Østbanen. Retningssansen min burde tatt livet av meg for lengst, og fester du en gulrot i pannen min, følger jeg den. Bortsett fra når jeg skal hjem. Til Frogner. Jeg vet alltid hvordan jeg kommer meg hjem.

– Når vi kommer til rundkjøringen på Solli plass, skal jeg forklare, sa jeg.

Det var fem muligheter der. Til venstre gikk Observatoriegaten ned til Frognerstranden og gjøkene på Aker Brygge. Kjørte vi Drammensveien rett frem, passerte vi bohemchicens Skillebekk og noble Skarpsno. Til høyre for den gikk Frogners hovedgate, Bygdøy Allé. Den Book’en sang om, den med spesialbutikkene og kastanjene. Til høyre for den igjen lå Frognerveien, gaten med det fornemme navnet, der de lugubre kafeene ligger, og tiggerne ikke blir jaget vekk. Sist, men ikke minst kunne vi ta en u-turn tilbake til byen igjen. Jeg klemte bagene mine inntil meg på begge sider, og sukket lykkelig da jeg så Nationaltheatret.

– Du liker deg ikke i byen?

Sjåføren så på meg i speilet.

– Nei. Gjør du?

– Nei, men det er en del av jobben min.

– Jeg ordner alt hjemmefra, sa jeg.

Jeg så på Gjensidige-klokken vis-à-vis Slottet. Den viste halv tolv. Morgenene var fremdeles best. De gangene jeg stod opp før ett, innså jeg det.

– Hva jobber du med? spurte sjåføren.

Gleden ved å snakke om meg selv pleide ikke å avta før rundt to, men etter seks ukers preik i en bygd utenfor Trondheim, var jeg lei av å forklare hvorfor jeg ikke jobber, hvorfor jeg hater å reise, hvorfor forholdene mine varer i tre uker og hvorfor jeg bare har to venner. Det siste hadde de for øvrig skjønt, og det var ikke fordi jeg nektet å bli nykter at de ba meg reise hjem tre dager før tiden. Bortsett fra en selvhjelpsgruppe som luktet pengestøtte, var det ingen der som ønsket å se meg igjen.

– Kjør der!

Pekefingeren min dirret på høyresiden av ansiktet hans, og jeg var glad turen var ferdig ved enden av Frognerveien. Det føltes riktignok som om trikken foran stoppet ved hvert gatehjørne, men det ga meg tid til å gjemme meg for kjente. Heldigvis slapp jeg noen møter som ikke var planlagt, da jeg ti minutter etter ga Lasse en halvhjertet klem under Aftenposten-skiltet plassert på byens styggeste hus. Når begynte jeg å klemme ekser? Jeg så på kaffekoppen som stod på bordet utenfor United Bakeries.

– Når begynte vi å drikke kaffe? spurte jeg.

– De har ikke øl her. Lasse forklarte kaffekoppen. – Skal jeg bestille en til deg?

– Jeg tar en brus.

– En Solo?

– Jeg drikker bare brus med koffein, uten sukker. Solo, lissom … Gi meg en Cola zero. Og det litt brennkvikt!

Lasse lo ikke, og de pene, grå øynene boret seg inn i mine mens han lente den tunge kroppen sin bakover for å fiske frem noe fra Levi’s-ene.

– Jeg tok halvparten sjæl. For bryet. Ikke min feil at du skal gjøre alt så fucking vanskelig bestandig. Hva er galt med ordentlig cola?

Fingeren sneiet så vidt nesen, og jeg smilte. Amatørene i Trondheim lagde noen merkelige bevegelser med hånden loddrett når de snakket om å sniffe striper med kokain. Han rakte meg et pilleglass under bordet.

– Dette er jo helt lovlig, sa jeg. – Paralgin forte er et B-preparat. Det er vel heller du som skal gjøre alt så vanskelig. Pushere skal ikke være så diskrete at de blir mystiske.

Lasse dyttet de firkantete Ray Ban-ene på plass med langemannen. Jeg skjønte aldri om det var tilfeldig. Irritert registrerte jeg at det bare var fem piller igjen i pilleboksen, og svelget en av dem med brusen som jeg så vidt ante mellom alle isbitene og sitronskivene. Seks uker uten kodein og sovepiller hadde ikke gjort meg noe godt. Om mulig sov jeg enda dårligere nå enn den gangen jeg syntes amfetamin var gøy.

– Åssen var det der oppe?

– Drittkjedelig. Nå får jeg i hvert fall aldri sove uten piller.

– He he. Folka, da?

Lasse kikket alltid opp i luften når han hadde noia for humøret mitt. Det var sånn vi fant ut at naboen hadde kikkehull i gulvet. Lasse ble så forbanna at han pusset en torpedo på dem. Det var da jeg hadde forelsket meg i ham. Jeg hadde sansen for enkle løsninger, så lenge det ikke gikk utover noen som ikke fortjente det. Dessuten var det visst ikke bare-bare å bestille en pålitelig torpedo i våre dager.

– Folka? De var en gjeng ukultiverte alkiser som gledet seg til å dra hjem for å drekke mens de trøstespiste småkaker mellom nikotinslagene.

– Såpass.

– Jeg fikk i det minste sendt inn manuset mitt, sa jeg.

– Grattis. Skal vi ta en øl?

Han nikket mot nabokafeen hvor det allerede satt noen vestkantalkiser, og jeg registrerte fornøyd at han fremdeles sverget til Harold Lloyd-sveisen sin.

– Jeg skal hente Dina i barnehagen. Man lukter ikke øl midt på dagen når man er voksen.

– Så du får fremdeles lov til å hente henne? Den sossete mora har vel nok å henge fingra i, vil jeg tro …

– Toven er jo en energibunt uten like. Hun er, om mulig, enda mer arbeidssky enn meg.

– Det var ikke det jeg tenkte på.

– Hva tenkte du på, da?

– Glem det. Tar det en annen gang.

– Seff. Stemmer det. Du er jo så jævla mystisk.

Jeg betalte regningen og ga Lasse tre hundre kroner.

– For bryet, sa jeg.

HARD ASFALT

– Ikke vær sånn’a.

Lasse klarte knapt å snakke til meg mens han småløp oppover Kirkeveien. Han tok meg igjen idet jeg svingte til høyre. Jeg kunne skimte inngangen til Frognerparken på den andre siden av veien. Jeg stanset utenfor det gule funkishuset jeg bodde i.

– Kan jeg hjelpe deg med noe? spurte jeg.

– Slutt, Kim. Du er sikkert kjørt nok i hue som det er, allerede. Sladder får du senere. Skal jeg hjelpe deg opp?

– Nei takk. Jeg slenger dem inn i bilen.

Jeg dreit i sladderet hans, men luktet trøbbel.

– Gi meg nøkkelen, så løper jeg bare opp, sa han.

– Nei takk, sa jeg. – Jeg vil kjøre bil.

Bagene fikk så vidt plass i det lille bagasjerommet på kabrioleten, og jeg satte meg opp på baksiden av bilen og presset meg ned.

– Ok, da. Peder Lund er tilbake i byen. Han spurte etter deg.

Lasse kikket opp på en sky.

– Æsj æsj æsj! Hvorfor faen sier du ikke det før nå?

– Han er ålreit nå, han da, sa Lasse.

– Jeg liker ham ikke.

– Han er ferdig med ungjenter. Begynner å bli gammal.

– Han blir femtitre. Du vokser ikke av deg pedofili.

– Du overdriver de greiene der. Han er ikke ordentlig pedo.

– Nei. Sikkert ikke. Bare vent og se. Le Mink er den eneste som tror meg.

– Han gærne frisøren din trur på alt.

Jeg tok en rosa pille til og kinnene disset da jeg åpnet opp en varm brus som lå under passasjersetet. Etter seks uker var det fortsatt kullsyre i den.

– Kim. Du må slappe av litt. Ikke vær så sinna. Ta deg i alle fall en øl eller noe før du kjører. Nå ødelegger du bare den fine bilen din.

– Jeg synes ikke den er så fin lenger, sa jeg og åpnet døren.

– Skal jeg kjøre deg noe sted?

Han ristet på hodet og trakk opp glidelåsen i den mørkeblå Ralph Lauren-catalinajakken før han gikk mot Vestkanttorget. Jeg tutet og geipet da jeg kjørte forbi ham, mens det elektriske taket gled automatisk ned. En epleknaskende mann med skulderbag i skinn og sykkelhjelm skulte så stygt på bilen og meg at de brune sandalene hans holdt på å miste festet på pedalene. Det mest eksklusive ved den slitte, sølvgrå Mercedes SL-en jeg kjøpte uken etter jeg fikk lappen, er knappen som styrer kalesjen. Gleden jeg følte da jeg trykket på den første gang, var like stor som hos min seks år gamle niese Dina. Dina. Hva tenkte hun egentlig om de siste seks ukene? Trodde hun at tanten hennes hadde vært på konferanser i Stockholm? Konferanser som var så viktige at jeg ikke klarte å forklare min egen sønn hva de gikk ut på når han spurte? Toogtyve år gamle Tancred hadde alltid vært en usedvanlig høflig gutt, og så lenge jeg besøkte ham jevnlig i Køben, røpte han ikke til noen at moren hans var en bløff.

MIN MORS HUS

Jeg kjørte opp den enveiskjørte gaten og forbi barndomshjemmet mitt i Tiedemandsgate, huset som brant ned og tok med seg moren min i 2005. Dina og jeg overlevde så vidt det var. Jeg kastet toåringen ut fra tredje etasje, og naboen tok imot. Små fingre som nektet å gi slipp på rekkverket, jeg hadde aldri trodd jeg skulle forbanne et lite barns styrke. Vi satt i lånte klær på legevakten da jeg så det lille ansiktet hoste så de røde krøllene ristet. Hun så på meg og smilte, og gråt ikke én gang. Så hoppet hun ned fra sykesengen sin og klatret klønete opp i min. De små armene hun rakte mot meg, klarte jeg ikke ta imot. Til slutt la hun hodet sitt på dynen og ble liggende. Da jeg løftet henne, var hun like deilig å holde som en tung kanin. Toven, Dinas mor og min søster, avbrøt ikke ferien i Hemsedal fordi jeg sa det gikk bra med oss. Det var denne fullstendig ufølsomme handlingen fra en mor, som vekket meg. Mor. Mamma. Søsteren min trodde åpenbart det var en beskyttet tittel. Jeg var et barn da jeg fikk Tancred, og selv om jeg følte en viss omsorg for det lille vesenet, følte jeg aldri dette uforbeholdne, rare som jeg følte der i sykesengen. Morsfølelsen invaderte hver celle i kroppen min, og etter en kort kamp ga jeg opp.

Som liten lekte jeg ofte at jeg fant en ape i skogen. Ingen eide den, og derfor ble den min. Denne gangen slapp jeg å legge leketøyarmer rundt halsen. Dina var levende. Det var først nå, når jeg nærmet meg førti, at jeg hadde behov for en levende apekatt. Tancred fikk aldri noen detaljer, men jeg tror han likte at hans egen mor omsider viste interesse for noe annet enn jobben. Vi snakket aldri om hvorfor jeg nærmest adopterte Dina da hun ble to. Jeg har aldri stolt på mennesker som snakker om hvor mye de ofrer seg for barnet sitt. Jeg snakket aldri om foreldrene mine. Ikke til noen. Jeg klarte det bare ikke. Det var en av grunnene til at jeg nektet å gå til psykolog. Psykologen skulle alltid gi en eller annen freudiansk forklaring på ting. Hvorfor satt ikke foreldrene våre og peip? Hadde de hatt det så fett? De klaget riktignok på krigen og på at vi var bortskjemte, men de skrøt alltid hemningsløst av sine egne foreldre. Jeg visste hva som hadde skjedd da jeg var liten, og hadde ikke behov for å dele det med noen. Jeg var min egen psykolog. Men nå måtte jeg krype til korset. For å få Dina måtte jeg bevise at jeg prøvde å bli normal. Det var planen. Hun skulle bo hos meg permanent fra den dagen hun begynte på skolen. Etter at Toven ble enke, slapp hun å kreve økt bidrag hvert halvår, og kunne nyte pensjonen sin så lenge Dina hadde adresse der. Ektemannen, Herman Vogt, døde av kreft rett før separasjonspapirene ble sendt inn, så Toven ble enke. Et verdig ord. Ikke minst slapp hun det vi begge hatet; å jobbe.

Jeg stoppet foran det restaurerte barndomshjemmet mitt. Den ubetalte forsikringspremien sørget for at vi mistet alt vi hadde, og mammas konkurs hadde dessuten resultert i at vi sto på hver jævla kreditorliste i hele byen. Det var med andre ord vanskelig å få leid seg noe. Å leie var det verste jeg visste. Voksne mennesker som ikke eier egen bolig, er samfunnets største tapere. I løpet av året skulle jeg klare å kjøpe meg en bit av Frogner. Og jeg visste hvilken. Midt i kaoset, mellom brannfolk, nysgjerrige tilskuere og sykebiler, hadde jeg fått øye på en gammelrosa portnerbolig. Av en eller annen grunn hadde jeg ikke lagt merke til den før. Av ren medlidenhet hadde eieren noen dager senere lovet meg at jeg skulle få kjøpe det lille, rosa skuret den dagen det skulle selges. Han kunne glatt leid det ut for femten tusen i måneden, men det unnlot jeg å nevne.

ARVEN

Det store, hvite trehuset dannet en trekantet ramme sammen med to tilsvarende hus rundt et lite, singelbelagt tun med et tre i midten. Synet var ren og skjær idyll, og en grell kontrast til hvordan jeg selv følte meg. Schafteløkken var en privateid menighetsbarnehage jeg ville hånet da Tancred var liten, den gang jeg var alenemor og feilaktig assosierte privat med Fremskrittspartiet. I 1990 klarte Carl I. Hagen å ødelegge så mye for alenemødre at muslimske menn står i evig takknemlighetsgjeld til ham. Alenemødre ble for evig stemplet som snyltere med fete overgangsstønader. Det eneste som er forandret nå, er at skilte damer med bidrag og avlastning kaller seg alenemødre med stolthet i stemmen. En alenemor ligger ikke våken om natten fordi hun er usikker på hvem som skal betale karatetreningen. Hun ligger våken fordi hun vet at hun har fått barn med en mann som driter i ungen hennes, en ekkel erkjennelse jeg ikke ble bevisst før jeg var noen og tyve. Man blir ikke nødvendigvis kristen av å lære om Jesus. Blir det gjort riktig, kan man i verste fall ende opp som snill. Da jeg var liten, gikk jeg på luthersk-amerikansk førskole på Gimle terrasse, like ved Frogner kirke. Den merkelige grå, gotiske bygningen som så ut som om den var dekket av nylagt asfalt. Når de voksne tok farvel med oss utenfor inngangen, var det en annen voksen person som tok seg av oss før de ansatte. En naturtro kopi av Jesus i granitt hang ut fra husveggen. Jeg lærte mye om å dele og om å være ærlig. Dessverre ble en av lærerne litt for ivrig og forklarte at Jesus så alt vi gjorde, noe som førte til at jeg ikke gikk på do på en uke. En mann skulle ikke vite om mine toalettbesøk. Da læreren senere forklarte at hun egentlig mente at han bodde inni meg, så jeg for meg at han stod i miniatyr på et av ribbena mine. Bortsett fra besøket på legevakten med klyster hadde jeg gode minner fra den kristne førskolen. Dessuten ble jeg tospråklig, noe selv Majorstua skoles engelskundervisning ikke klarte å ødelegge.

Jeg parkerte bilen utenfor barnehagen, og angret på pillene. Om ikke annet burde jeg hatt vett nok til å bestille et brett valium av Lasse. Dina stod utenfor i lilla bobledress og snakket med en av de som jobbet der. Hun hadde vært der siden hun var to, og var barnehagens veteran. Jeg truet med at jeg ikke ville dele sommerferien hvis Toven byttet den ut med barnehager på Slemdal, Vinderen, Snarøya eller andre steder de daværende kjærestene hennes hadde bodd. Toven ble så skremt av tanken på å måtte forholde seg til Dina hele ferien at jeg fikk håndplukke ukene også. Dumme Toven var så glad for å bli kvitt datteren sin at hun ikke skjønte at jeg jublet for hver ekstra dag jeg fikk. Dina vinket da hun så meg, og da jeg vinket tilbake, skjønte jeg at hun ikke visste noe om sammenbruddet jeg hadde fått da jeg fikk valget mellom å dra på rehab eller miste lappen.