YRSA SIGURÐARDÓTTIR

Det tredje tegnet, 2006 (N.W. Damm & Søn)

Den som graver en grav, 2008 (Cappelen Damm)

Aske, 2009 (Cappelen Damm)

Jeg vet hvem du er, 2012

Dødsskipet, 2013

De uønskede, 2014

Løgnen, 2015

DNA, 2016

Dragsug, 2017

Syndsforlatelse, 2018

Galgen, 2019

Oversatt av Barbro E. Lundberg

Copyright © Yrsa Sigurðardóttir, 2018

Published by agreement with Salomonsson Agency

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2020

Originalens tittel: Brúðan

Oversatt fra islandsk av Barbro E. Lundberg

Omslagsdesign: Niklas Lindblad, Mystical Garden Design

Sats og e-bok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-2582-8

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Oversettelsen har fått støtte fra Nordisk Ministerråd.

Takk til Maren Sofie Strømme og Tryggvi Jónsson for fotografiet av en dukke som lenge hadde ligget på havets bunn utenfor Island. Fotografiet inspirerte til denne fortellingen.

– Yrsa

FOR FEM ÅR SIDEN

1. KAPITTEL

VINDEN SNUDDE, OG oljedunsten fra den støyende båtmotoren la seg over dekket. Stanken ble nesten for mye for Dísa, og hun dro halsen på ullgenseren over nesen. Den kvalmende lukten av ullsåpe var bedre enn giftosen fra motoren. Båteieren Friðrik lot seg ikke affisere av forurenset luft, og det gjorde heller ikke Rósa, Dísas elleve år gamle datter. De lente seg over ripa, konsentrerte og spente på hva garnet ville bringe med seg. Dísa, derimot, holdt seg nærmere styrehuset, beroliget av å kjenne bordkledningen mot ryggen. Hun forsøkte å late som om det ikke hadde noe med redselen for å drukne og ubehaget ved gyngingen å gjøre, men Friðrik gjennomskuet henne. Men han sa ingenting, og nøyde seg med å kikke over skulderen med en bekymret mine av og til. Rósa la imidlertid ikke merke til noe av det. Hun var fremdeles ung nok til ikke å la bekymringer stå i veien for et eventyr, selv om det var sjelden hun fikk oppleve den slags.

En gang hadde Dísa også hatt det sånn. Men det var altfor lenge siden til at hun klarte å mane fram den barnlige skjødesløsheten. I stedet for å nyte øyeblikket, kjenne saltsmaken på leppene og vinden i håret, vandret tankene uavbrutt hen til havets iskalde favntak.

Dísa skjøv fra seg tanken på en våt grav. Skjebnen aktet vel neppe å la mor og datter drukne, ikke etter alt som de allerede hadde måttet tåle. I stedet fokuserte hun på omgivelsene. Når hun så rett fram mot horisonten, var det ikke stort å se, bare grå havoverflate og en matchende himmel. Derfor vendte hun heller blikket opp for å følge med på måkene som hadde kretset over båten helt siden de la fra kai. De så ikke ut til å ha mistet motet, til tross for at fangsten lot vente på seg. Hittil besto utbyttet av to rognkjeks og litt småfisk. De fisket med line, og den satte seg fast i noe som nektet å slippe taket. Friðriks mislykkete forsøk på å få løsnet linen, endte med at han måtte kutte den. Da foreslo han for Rósa at de skulle prøve garn. Men å bytte fiskeredskap hadde foreløpig ikke gitt noen avkastning.

Kanskje var fisketørken hennes skyld, det var hun som hadde bedt Friðrik om ikke å gå særlig langt fra land. Selv om de sikkert ikke ville overleve hvis båten skulle synke, var det beroligende å kunne innbille seg selv at de skulle klare å svømme i land. Rósa ville få hjelp fra redningsvesten, og hun selv måtte vel kunne regnes som en habil svømmer etter all svømmeundervisningen i barndommen. Det var bare én redningsvest i båten, og den så ut til å ha sett bedre dager. Den var skitten, virket tung og det var lite trolig at den ville flyte, om uhellet skulle være ute. Men det måtte hun ikke tenke på. Det var som å be om at hun skulle gå helt av skaftet og begynne å hyle til Friðrik at han måtte snu.

Dísa vendte hodet mot land og så til sin forskrekkelse at de hadde kommet lenger fra havnen enn hun satte pris på. Bebyggelsen gikk nesten i ett, lave hus var borte og blokkene så ut som hytter. Det var umulig å se hvor ett hus endte og det neste begynte. Hun hadde ikke passet godt nok på, så Friðrik hadde nok tenkt at siden hun ikke protesterte, var det sikkert i orden å gå lenger ut, i håp om bedre fiskelykke. Hvis ikke havstrømmene hadde ført båten lenger fra land. Det skulle ikke forundre henne.

«Det er noe i garnet, mamma!» Rósa snudde seg mot henne med et ansikt som lyste av forventning. Den grå lua som skjulte det uregjerlige håret, hadde samme farge som den dystre himmelen, dermed så det ut som om den øvre delen av hodet manglet. Som om Rósa hadde blitt født uten panne og isse. De jeanskledde leggene hennes stakk ut under den altfor store og skitne redningsvesten, og virket dermed enda spinklere enn ellers. De digre jakkeermene førte på sin side til at armene ikke var i noen som helst overensstemmelse med leggene. Men som en ekte sjømann, var Rósa opptatt av helt andre ting enn hvordan hun så ut akkurat nå. «Kanskje vi får laks!»

Dísa smilte tilbake mot henne og gjorde ikke noe for å dempe de urealistiske forventningene. Siden hun fikk vite om fisketuren for et par dager siden, hadde Rósa stadig oppdatert utlegningene om alt de skulle fiske. Det som begynte med en hyse til middag, endte med en hel hummerstim som rakk til en hel buffet for Dísa, bestemor, bestefar og venninnene fra skolen. Og selvsagt til Friðrik også. Man kunne ikke holde kapteinen utenfor, selv om Rósa ikke kjente ham noe særlig. Datteren hennes var svært opptatt av å gjøre det som ble sett på som riktig. Helt fra hun var liten, hadde hele hennes vesen vært kjennetegnet av mildhet og godhet. Et vidunderlig barn – men likevel bekymret Dísa seg for framtiden hennes. Bekymringer var hennes spesialfelt. Slik hun så det, var Rósas viktigste egenskaper nettopp slike som den nådeløse tilværelsen ikke visste å sette pris på. Hun manglet mot, driftighet og djervhet. Dísa var redd for at livet kom til å sluke datteren hennes og spytte henne ut igjen, knust. Hun skyldte på omstendighetene. Den farløse datteren hennes manglet noe som Dísa ikke var i stand til å gi.

Så Dísa hadde akseptert Friðriks invitasjon til å bli med på fisketur i en båt som han eide sammen med broren og faren sin. For Rósas skyld viftet hun vekk de bekymringene hun måtte ha når det gjaldt en slik tur. Dísa hadde sett for seg at fisketuren ville herde datteren og gi henne avveksling fra den evige boklesingen. Mens samfunnet gikk av hengslene på grunn av barns dalende interesse for lesing, var det noe helt annet med Rósa. Bøker var vel og bra, men livet var ikke utelukkende å finne mellom to permer. Barn burde også få kjenne forskjellige ting på kroppen. Eller, det trodde i alle fall Dísa. Hun ville jo ikke at datteren skulle ende som hun selv. Stadig plaget av bekymringer for noe som andre bare blåste av.

Friðrik snudde seg igjen og smilte til Dísa. Til forskjell fra Rósa, var han barhodet, og det krøllete håret sto til alle kanter. Men det kledde ham, noe det å være ute og på sjøen for å fiske også gjorde. Han passet mye bedre inn i disse omgivelsene enn på kontoret der de begge jobbet. Hun med registrering av eierskifte for ulike kjøretøy, han med sjømannsregisteret. Ingen av jobbene var spesielt spennende eller givende. Arbeidstiden passet Dísa, som jo var enslig mor, men hun hadde aldri fått brakt på det rene hvorfor Friðrik hadde valgt dette yrkesområdet. Han strålte ikke akkurat av glede når de møttes på pauserommet. Innenfor kontorets vegger var han klønete og fjern, lite sosial og keitete. På sjøen så det ut som om alt gikk som en lek, og han var ikke avventende. Tvert imot, han var uredd og flott. Kanskje det var derfor han hadde bedt henne med på båttur – og så Rósa også, når hun sa at hun hadde problemer med å skaffe barnevakt. Han hadde sikkert vært klar over at han gjorde en bedre figur ute på et dekk enn inne på en kafé, blant skjøre kopper og ustødige bord. Det var tydelig at han var betatt av henne.

«Skal du ikke se hva vi får, mamma?» Rósa viftet moren sin til seg med hånden.

«Jo. Gjerne.» Dísa lot som hun var spent, selv om hun regnet med nok en skuffelse. Hun fryktet at Rósa mente at hun skulle tilberede de få småmortene som lå nederst i det slitne fiskekaret på dekk. Hun lente seg bort fra styrehuset og gikk med ustø skritt mot ripa. Der stilte hun seg ved siden av datteren og stirret ned langs den blå trossa og videre ned i dypet. Det opprørte vannet så ikke ut til å ville gi slipp, og Friðriks tak ble stadig kraftigere.

Omsider kom garnet til syne, og Friðrik slengte det opp på dekk. Det lå ikke like flatt som tidligere, da fangsten kun dannet noen ørsmå forhøyninger innimellom knutene. Ganske langt nede, nesten nederst i garnet, kunne det se ut som de hadde fått en durabelig fangst. Den sprellet ikke, slik småfiskene hadde gjort, og Dísa mistenkte vel egentlig at de hadde fisket en stein. Hvis det overhodet var mulig. Men så klarte hun å skjelne bedre det som kunne skimtes mellom garnmaskene, og hev etter pusten. Hun kunne ikke skjønne annet enn at det måtte være en spinkel hånd. Som fra et barn. Hun dro datteren til seg før hun rakk å bøye seg ned for å undersøke fangsten. «Hva i helsike er det her, Friðrik?» Hun hadde ligget søvnløs med hodet fullt av tanker om å drukne, få fugleskitt i hodet, bli sjøsyk, miste en finger i en vinsj, havne i propellen, at en hval kom til å velte båten, å bli most mellom båt og brygge … Men barn i garnet, det hadde aldri falt henne inn.

Det gjorde henne ikke mindre bekymret at Friðrik så ut som et spørsmålstegn. Hun holdt hardt fast i Rósa som strittet imot og prøvde å komme nærmere for å se bedre. Det gjorde uansett ingen forskjell. Dekket var så trangt at de begge kunne se alt som foregikk.

Friðrik satte seg på huk ved siden av garnet. Han så ut til å beholde fatningen, men Dísa syntes nå likevel at fingrene hans skalv litt idet han bøyde seg over det som stakk ut mellom garnmaskene. Hun rynket på nesen og myste, og hadde omtrent like lyst til å se som å la være. Da Friðrik løftet blikket, smilte han og var synlig lettet. «Det er en dukke.» Han reiste seg og begynte å tømme garnet.

Dísa slapp taket i Rósa, som grep sjansen og skyndte seg over til Friðrik. Hun fulgte spent med da fangsten rullet ut på dekket, to små fisker, litt tare, og så dukken.

«Æsj.» Dísa rynket på nesen igjen. «Hva er det egentlig for slags motbydelig ting?» Hun tok de tre skrittene bort til Friðrik og datteren for å kunne se bedre. De var tause mens øynene vente seg til det forunderlige synet. Det var en leketøysdukke, ingen tvil om det. En dukke som skulle ligne et spedbarn i utseende og størrelse. I sittestilling formet bena en V ut fra den rosa magen. Én arm utstrakt, den andre ned langs kroppen. Munnen var bitte litt åpen, nok til at leppene ikke berørte hverandre. Ansiktet hadde et evig faststøpt uttrykk, som om hun skulle til å spørre om noe. Nøyaktig som millioner av andre dukker. Men der endte likheten med dukkene som er utstilt i lekebutikken.

Dukken hadde åpenbart ligget lenge i sjøen. Den var dekket av rur, hvite ormer og annet småtteri som Dísa ikke kunne navnet på. Rundt halsen hadde dukken et tynt kjede, men man kunne ikke se det som var festet i kjedet, for selve anhenget var dekket av de små organismene som lå som et slags skjold over brystet. Det ene øyet var borte, og øyehulen var tom. Det andre stirret lysende på dem under øyelokket, som så ut til å kunne lukkes hvis den ble lagt ned. Øyevippene var glisne og for det meste borte. Deler av håret hadde også falt av og etterlatt seg mange hull i stramme rader langs hodet. Det håret som var igjen, var en eneste mørk floke. Ingenting ved dukken var søtt eller nusselig.

«Hvem er det sin?» Rósa var den første som brøt stillheten.

«Ingens. Ikke nå lenger.» Friðrik stirret på tingesten som lå foran føttene hans på dekket. «Kanskje en jente eide den, for lenge siden.»

«Hva har den i sjøen å gjøre?» Rósa trodde fremdeles at de voksne visste svaret på ethvert spørsmål. Det skulle hun slutte med ganske snart.

«Jenta som eide den har kanskje vært om bord i en båt og så mistet den over bord. Kanskje har hun mistet den i sjøen fra bryggen, og så har strømmen tatt den med hit. Linen fikk den sannsynligvis til å løsne fra bunnen, og deretter ble den fanget i garnet.» Friðrik klarte seg etter Dísas mening bra. Det var ingen grunn til å tilføye noe.

«Å. Stakkars jente.» Rósa så lei seg ut. «Og stakkars dukke.»

Friðrik bøyde seg ned, og det så først ut til at han skulle til å dra ermet over hånden for å slippe å ta på dukken. Men så ombestemte han seg, han ville vel ikke virke prippen. Han plukket opp dukken, og dermed begynte det å sile vann ut gjennom hoftefestene. «Jeg tror nok bare vi skal kaste den på havet igjen.»

«Nei!» utbrøt Rósa forskrekket. «Jeg vil ha den.»

Dísa rynket atter en gang på nesen. «Det er ikke så lurt, Rósa. Ser du alt griseriet på den? Det er sikkert levende.»

Fisketuren hadde vært vellykket når det gjaldt én ting. Rósa sto fastere på sitt enn hun ellers pleide å gjøre. «Jeg vil ha den likevel.»

Friðrik ble svært brydd og lignet mer og mer på kontorutgaven av seg selv. Han gløttet vekselvis på Rósa og Dísa, mens tankene lette etter et kompromiss. Da kompromissforslaget omsider forelå, var det ikke mye verdt. «Jeg kan legge den i en pose?» Han formulerte det som et spørsmål.

Før Dísa rakk å avvise tilbudet, avbrøt Rósa henne og sa ja. «Legg den i en pose, så kan jeg vaske den når vi kommer hjem.» Hun så på moren og smilte. «Kanskje vi finner jenta som eide henne.»

Etter økosystemet på dukken å dømme måtte hun ha ligget i sjøvannet i noen år. «Jeg er sikker på at den som eide dukken, har vokst fra slike leker. Hun har helt sikkert glemt den.»

«Kanskje det var en gutt som eide den. Det trenger ikke å være en jente.» Det var ikke første gang Rósa viste seg å være mer oppdatert enn moren . «Og jeg er sikker på at eieren fremdeles er lei seg for å ha mistet den. Det ville jeg vært. Om jeg så hadde blitt hundre år.»

Dísa tvilte ikke på det. Rósa var ikke det eneste barnet som så på lekene sine som levende vesener. I kjelleren hos foreldrene sine hadde hun selv noen esker med bamser og dukker som hun ikke hadde fått seg til å kaste.

Mor og datter diskuterte litt fram og tilbake, mens Friðrik trippet brydd. Det endte med at Rósa vant og fikk beholde dukken. Det var tydelig at Friðrik var lettet, han slo hendene sammen og foreslo at de skulle spise matpakkene.

Da de satte seg ned med den ferdigsmurte nisten, virket ingen særlig lystne, verken på brødblingsene eller den billige kaken. Selv om dukken hadde blitt lagt i en pose, kunne de fremdeles se den levende for seg, og det grusomme utseendet hjalp ikke akkurat på matlysten. Til og med måkene hadde stukket av.

Da Friðrik foreslo at de skulle vente med å fiske mer, protesterte verken Dísa eller Rósa. Han snudde båten og de satte kursen mot land.

– – –

Rósas interesse viste seg å ikke være større enn at hun nøyde seg med å ta dukken opp av posen – ikledd gummihansker, etter påtrykk fra moren – og sette den i badekaret, for så å glemme den. Det sto foreløpig ikke på programmet å begynne å vaske og rense den. Så der satt dukken og stirret enøyd på Dísa da hun gikk på do og da hun pusset tennene før hun skulle legge seg. Men i stedet for å dra posen over elendigheten tok Dísa bilde av den og postet på Facebook.

Det var ikke ofte hun hadde noe utenom det vanlige å meddele.

Hun etterlot laptopen åpen på stuebordet og gikk og la seg mens den sto der og varslet om kommentarer og likerklikk.

– – –

Dísa våknet utpå natten. Idet hun satte seg opp, var hun vagt klar over å ha blitt vekket av en ubestemmelig lyd. Høylytt romstering som ikke hørte hjemme i stillheten som hvilte over hjemmet om nettene. Søvnig dro hun av seg dynen og kom seg opp for å sjekke hva som var på ferde.

Søvnigheten forsvant, og hun kom til å tenke på de tomme brusboksene hun hadde plassert bak gardinet i vinduet i spisestuen som hun ikke brukte så ofte. Vinduet vendte vekk fra gaten og ut mot bakgården. Da en innbruddsbølge veltet innover hovedstadsområdet, hadde Dísa tenkt at det nok var det mest logiske stedet for innbruddstyver å komme seg inn. Og hun trodde at bråket fra boksene som falt i gulvet ville skremme dem vekk. Vekk til et annet hus.

Men ifølge nyhetene var bølgen over nå. Dísa hadde likevel latt boksene stå der, men hun passet ikke lenger på alltid å holde vinduet lukket. Hadde det stått åpent da hun la seg? Hun kunne ikke huske det, og hun mistenkte sterkt at bråket som vekket henne hadde kommet fra tomboksene. Hva annet kunne ha skjedd? Hun sto helt stiv ved soveromsdøren mens hun overveide gunstigere forklaringer enn at det skulle dreie seg om en innbruddstyv. En katt kom seg inn i leiligheten. Glassvasen til naboene i etasjen over falt i gulvet. Biler kolliderte på gaten foran huset. En stor fugl fløy inn i vinduet. Tv-en slo seg plutselig på. Jordskjelv. Det kunne være så mangt.

Dísa slappet litt av. Da ble hun utrolig tissetrengt.

Hun gikk på do; da kjøpte hun seg bitte litt ekstra tid også. Hun var ikke akkurat overivrig når det gjaldt denne oppsynsekspedisjonen. Hun kom til å få hjerteanfall hvis hun kom over så mye som en katt. Men likevel. Hun var uvanlig avslappet, forholdene tatt i betraktning. Hun var vanligvis mer nervevrak enn dette bare det ble meldt storm. Selv om hun verken hadde trampoline i hagen eller løse takplater. Hun satte seg på do. Nokså fornøyd med seg selv. Men det varte ikke lenge. Inne fra stuen hørtes den lett gjenkjennelige lyden som datamaskinen ga fra seg da den ble slått på. Hjertet gjorde et hopp, men så kom hun på at maskinen hadde det med å gjøre dette i forbindelse med automatiske oppdateringer. Det måtte være forklaringen. Ingen innbruddstyver satte seg vel ned for å surfe på nettet midt under et innbrudd.

Dukkemonsteret stirret på henne fra badekaret. Dísa så vekk, og skyndte seg å tisse, men klarte ikke å la være å se på dukken imens. Hun glodde som hypnotisert på plastøyet som så ut til å følge med på henne da hun strakte seg etter dopapiret. Det var selvsagt bare synsbedrag, akkurat som portretter av folk som stirrer rett fram og ut av bilderammen. Ingenting å være redd for. Men likevel.

Dukkens blikk ble glemt idet en annen lyd nådde Dísas ører. Det var ikke skrangling fra tombokser. Ikke en katt. Ikke en kollisjon. Ikke en vase som gikk i tusen knas. Slett ikke et jordskjelv. Det var en lett gjenkjennelig lyd.

Det knirket i en løs parkettstav ute i gangen, foran baderommet.

Dísa reiste seg med pysjamasbuksene rundt anklene og gikk mot døren, som hun hadde lukket etter seg av gammel vane. Før hun rakk fram til den for å låse, tok noen tak i dørhåndtaket fra utsiden. Døren gikk sakte opp, og hun syntes nesten at dukken i badekaret gliste da Dísa oppfattet hvem som sto i døråpningen. Dette var hun ikke forberedt på.

NÅTID
MAI

2. KAPITTEL

IDET ABBY ÅPNET teltet, forstyrret den støyende og skarpe lyden av glidelåsen natteroen. Tidligere på dagen hadde stillheten vært behagelig; kun fuglesangen minnet henne om at hun og kjæresten ikke var helt alene og forlatt på denne fremmede sletten. Nå var stillheten truende. Fuglene hadde stilnet, de sov mellom tuene eller i det lave krattet ved leirplassen. Her var ingen ordentlige trær som de kunne slå seg ned i. Etter at hun og Lenny hadde forlatt hovedstadsområdet, virket naturen nesten snauklipt. Ingenting stakk høyere enn en fot opp fra bakken. Til å begynne med syntes hun det var veldig rart, men etter hvert hadde hun forsonet seg med landskapet. Man hadde god utsikt i alle retninger, og hun savnet ikke trærne det spor. Hun hadde alltid vært smått engstelig for skoger, etter barndommens fortellinger og eventyr om barn som mistet retningssansen og gikk seg vill blant endeløse rekker av helt like trær. Noen ble funnet, andre ikke. Turistnettstedet hun hadde studert før reisen, hadde likevel understreket at det faktisk var mulig å forsvinne i et land der det ikke fantes skog. Og akkurat som i barndommens eventyr ble noen funnet, andre ikke.

Vinden snudde, og Abby kunne kjenne lukten av sot. De hadde stablet steiner i ring til et lite bålsted ved siden av teltet. Det var ingen trær her, men steiner var det nok av. Til brensel brukte de døde planter som Lenny samlet i krattet. Planterestene hadde brent opp ganske raskt, og pølsene ble svidd på utsiden, men var kalde inni. Men de hadde tatt til takke med maten som den var, for begge var lettet over at ilden hadde slukket så raskt. Med det samme det tok fyr, hadde de nemlig innsett at hvis ilden slapp ut fra den provisoriske steinringen, kunne det ta fyr både i bakken, teltet og de to. Det var ikke første gang de innså sin egen ubetenksomhet idet det var for sent, noe denne turen var et godt eksempel på. Hvis de hadde stoppet opp og tenkt litt over saken, ville hun neppe vært på vei inn i et kaldt telt, en iskald vårnatt, i et land der det ikke vokste trær, men hvor det var desto mer stein og vind. Abby tvang seg til å minnes den ulidelige heten i Spania. Skuldrene som hadde vært ildrøde og flassende etter den ubarmhjertige solen, og svetten som hadde silt av dem begge hvis de hadde beveget seg mer enn bare for å strekke seg etter vannflaskene. Lenny tålte riktignok varmen bedre enn henne, han var ikke fullt så lys i huden og hadde lettere for å stenge ubehaget ute. Han hadde til og med kunnet slentre bort fra parasollen. Hotellet de hadde bodd på, var billig og hadde ikke rare utvalget av solsenger og parasoller som fungerte, så derfor hadde de måttet våkne i otta for å få tak i den slags. Mens Abby hadde ligget i skyggen på bassengkanten og forsøkt å unngå å besvime, hadde Lenny innimellom pratet med andre hotellgjester og hentet mat og drikke til henne. Hun hadde ikke kunnet bevege seg så mye som en millimeter før utpå kvelden. Til og med da hadde det vært for varmt, men da hadde hun i det minste fått fred for solen.

Da Lenny hadde kommet tilbake etter å ha ruslet rundt, hadde han satt seg inntil henne på solsengen og foreslått at de bare skulle gi opp og dra til Island. Hun hadde nesten begynt å gråte. Bare navnet på landet hadde hørtes ut som en avkjølende krem. Like før hadde hun lagt merke til tærne sine som stakk ut fra håndkleet som hun hadde bredt over føttene. De hadde sett ut som små, ildrøde cocktailpølser.

Om kvelden, etter at solen hadde gått ned, hadde ikke ideen virket fullt så sjarmerende. Utallige praktiske detaljer hadde poppet opp i hodet hennes, som kraftløst fyrverkeri. De hadde kommet til syne med et smell, men forsvunnet med det samme, hvis hun hadde valgt å overse dem. Alle refleksjoner hadde jo sikkert bare kvalt ideen ved fødselen. Hun hadde vært litt bekymret for hvor de skulle overnatte og hvordan de skulle komme seg rundt. Hotellopphold og transport på Island lå langt over deres budsjett. De klarte å betale husleien ved hvert månedsskifte, men jo lenger fra lønningsdagen de kom, desto mer begrenset ble tilværelsen. Kredittkortene deres oversteg kredittrammen og debetkortene ga ikke adgang til annet enn de bunnskrapte bankkontoene deres. Budsjettet begrenset seg til de raskt minkende euroene de hadde med seg som kontanter på reisen. En islandsreise hadde dermed virket nokså urealistisk, ved nærmere ettertanke. Men de hadde likevel tatt sjansen. Lenny hadde overtalt henne til å tro at det var gjennomførbart.

Han hadde sagt at han kunne få gratis flybilletter av en fyr han hadde blitt kjent med i bassengbaren, billetter som han ikke hadde kunnet bruke lenger. Det ville ikke koste mye å endre navnene på billettene, hvis de nå i det hele tatt skulle gidde å ta seg bryet med det. Mannen hadde også leid to sykler som han ikke fikk refundert, så de kunne ta syklene hvis de ville.

Bare synd at fyren ikke hadde bestilt overnatting som han ikke kunne få tilbakebetalt. Men i stedet hadde han gitt Lenny teltet og de to soveposene han hadde kjøpt til turen. Da de omsider hadde pakket opp campingutstyret, hadde det vist seg at det nok ikke hadde kostet ham stort.

Hvem trenger vel hotell? Det er mye mer imponerende å telte, og på Island kan man telte hvor det måtte være. Vi bare sykler dit vi til enhver tid måtte ønske. Island er så sykt flott at man ikke trenger å dra langt for å oppleve noe helt spesielt. Vi tar bare med oss matpakke. Mat må vi jo uansett kjøpe i Spania.

Og så videre. Men mye av det de hadde tatt for gitt, hadde vist seg å være riv ruskende galt, eller i det minste noe diskutabelt. For eksempel hadde de lest på nettet at det ifølge gamle lover var tillatt å telte nesten hvor det skulle være på Island. Det viste seg å være bare delvis sant. Når de henviste til gamle lover, vekket det bare latter, og det virket som de hadde blitt tolket ganske romslig på nettet. Den første kvelden hadde de brukt timevis på å lete etter et sted å overnatte. Så hadde de blitt jaget bort med teltet sitt grytidlig om morgenen, fra en mosegrodd vidde utenfor byen. Det ville forhåpentligvis bli bedre, når de nå hadde kommet seg ned fra heia til lavlandet igjen. I det minste hadde ingen hittil kommet med innvendinger mot den nye teltplassen deres.

Lenny ville på død og liv komme seg utenfor bygrensen og ville ikke høre snakk om å ta det rolig og overnatte den første natten i Reykjavík, slik de hadde snakket om å gjøre. Planen var å telte på campingplassen i Laugardalur, i nærheten av bassenget de hadde tenkt seg i. Men Lenny var ikke til å rokke, han ville ut av byen, med det samme. Det hadde forundret henne, for hun visste ikke at han var slik en naturelsker. Først da de hadde lagt bebyggelsen bak seg, begynte han å slappe av og kose seg. Hun nevnte ikke denne kuvendingen, hun var bare takknemlig for at han var lik seg selv igjen. Hun hadde fryktet at turen skulle bli fullstendig mislykket på grunn av skruplene han hadde fått i siste liten over denne endringen i ferieplanen. Han hadde forsøkt å skjule bekymringene for henne, men hun kjente ham bedre enn som så.

Abby kom seg inn i teltet og dro igjen glidelåsen etter seg. De hadde kommet seg bort fra veien og slått seg ned på en gul og latterlig ujevn slette, ved siden av et lavt kratt. På den andre siden av krattet raget et fjell, som virket passe høyt og bratt til å kunne bestiges, men det viste seg å være vanskeligere enn det så ut til.

De ville neppe bli jaget herfra, til tross for varselskiltet på gjerdet de kravlet over med alt pikkpakket sitt. Der sto det at det var privat eiendom og at det var forbudt å telte. De mente likevel at de var trygge, siden det ikke var mange lokale folk på ferde der. Bortsett fra gården de hadde syklet forbi, så de stort sett bare andre turister. Veiene så ut til å være reservert for busser og leiebiler, og ingen innfødte, og svært få tilreisende, virket gale nok til å ferdes rundt på sykkel slik som de gjorde. De hadde bare møtt et par andre på slike framkomstmidler, og de hadde syklet forbi uten å verdige dem et blikk.

Inne i teltet virket det til og med kaldere enn ute, hvordan nå enn det kunne ha seg. Det hadde regnet oppe på vidda, og teltet luktet av fuktig yttertøy som de hadde hengt til tørk på teltstengene. Hun var ganske sikker på at klærne var nøyaktig like våte som da de hadde dratt dem av seg. Lukten ble ikke bedre da hun tok av seg skoene, men det brydde henne ikke. Den trøtte kroppen hennes hadde skreket etter hvile hele dagen, og nå skulle den endelig få legge seg. Hun stakk de små, trådløse høretelefonene i ørene og slo på favorittsangen på telefonen. Hun burde spare på batteriet, men en sang fra eller til gjorde vel ingen forskjell.

Med den melankolske musikken i ørene strakte Abby seg etter lykta som lå ved fotenden av soveposene og slo den på slik at hun kunne se ordentlig. Lykta var bare noe skrap, så hun måtte banke et par ganger i den før den kastet et svakt skinn over kaoset. Hun rynket brynene mens hun stirret på rotet. Det virket på et eller annet vis annerledes enn da hun og Lenny hadde gått derfra tidligere på kvelden. Men det var vel bare det underlige lyset.

Abby pustet ut. Pusten kom til syne som hvite røykskyer som forsvant umiddelbart. Helt ulikt røyken fra e-sigaretten som lå et eller annet sted i kleshaugen eller mellom den tomme matemballasjen. Røyken fra den var tykk og smakte godt. Hun hadde en sur smak i munnen, men var for trøtt til å lete etter tannbørsten og vannflasken i alt rotet. Det fikk være det første hun gjorde når hun våknet i morgen tidlig.

Abby bet tennene sammen, rev av seg jakken og begynte å kle av seg. Kvelden før hadde hun funnet ut at det var verre å sove med klærne på i soveposen enn nesten naken. De hadde bare noen få plagg de kunne bruke. De hadde jo pakket for å feriere i Spania, ikke på Island. Derfor måtte de passe godt på de plaggene som var egnet for det kalde været. Hvis hun sov i de eneste langbuksene hun hadde, ville de garantert gro fast til kroppen til slutt.

Det føltes som om det tok fyr i lårene og leggene da hun dro av seg buksene. Tærne var fremdeles ømme og solbrente, og hun turte ikke å ta av seg sokkene. Den slitsomme dagen på sykkel, toppet med fjellturen utpå kvelden, hadde blitt for mye. Hun var ikke noe særlig til syklist, ikke Lenny heller. De var ikke engang støttemedlemmer på treningsstudio. Det tar en dag å venne seg til slitet, hadde han sagt. Det var feil. Hun følte seg verre nå enn i morges.

Plutselig måtte hun skrekkelig tisse. Hun stønnet og strake seg etter skoene nede ved fotenden. Hun kunne vel makte en lynrask tur ut av teltet i bare trusen, når Lenny klarte å gå på fjellet i en tynn shorts. Hun lyste med lykta langs teltgulvet på leting etter dorullen som skulle ligge der et sted. Sangen tok slutt og hun hørte noe som lignet et skrik. Hun tok høretelefonene ut av ørene og lyttet. «Lenny?» Hadde han falt, brukket benet og skreket etter hjelp? Han kunne jo ha hylt seg gjennom hele sangen, så høy var musikken.

Fra utsiden hørtes rasling, som om noen gikk gjennom det tørre krattet bak teltet. Abby slappet av. Det var sikkert Lenny. Han hadde blitt hengende etter på tilbaketuren, han hadde jo drukket mesteparten av rødvinsskvipet som de hadde tatt med seg. Fjellturen var hans idé, den hadde blitt født da Lenny var halvferdig med en lommelerke med en eller annen motbydelig lokal snaps fra taxfreebutikken. Den minnet Abby om hostesaft. Den var tykk, mørk, tung og smakte som fæl medisin som var forsøkt døyvet med mentol. Én slurk hadde rukket for henne, det hjalp ikke hvor mange ganger Lenny sa at det fantes bevis for at snaps hjalp folk med å holde varmen. Resultatet var at han ble sittende alene med lommelerken, men det så ikke ut som han var noe varmere enn henne på tur opp og ned fjellsiden. Om noe, virket det som om det motsatte var tilfellet. Det var i alle fall klart at rødvin ikke hadde denne egenskapen. Etter at de hadde tømt flasken oppe på fjellet, kjentes det som om hun hadde ikledd seg selve kulden.

Hun burde selvsagt ha prøvd å stoppe Lenny da han foreslo at de skulle stavre seg opp på fjellet med rødvinen. Men hvis Abby skulle være ærlig, måtte hun innrømme at det hadde fristet henne å få tatt noen flotte bilder fra fjellskrenten. Hun hadde sett dem for seg med det samme: føttene i tursko, halvfulle rødvinsglass av plast, og landskapet som strakte seg ut nedenfor. Derfor hadde hun latt seg overtale. Men hun hadde glemt å ta høyde for skumringen som langsomt spredte seg. Da de omsider kunne slå seg ned på fjellskrenten, var det ingen vits i å ta bilder. Hun prøvde likevel, men de få bildene hun tok, var i samme kategori som de fleste andre fra reisen deres: De funket rett og slett ikke i sosiale medier. Det spilte ingen rolle hvor påpasselig hun var. Hvis det ikke regnet, var himmelen grå, eller fremmede folk brøytet seg inn i de utstuderte bildeutsnittene. Hvis det fortsatte slik, ville hun ikke kunne poste noe flott, og hun ville bli den første turisten på Island som ikke fylte sosiale medier med kule bilder.

De hadde bare én powerbank, og når den var tømt, ville telefonene deres gå tomme for batteri, og all fotografering ville være en saga blott. De hadde ikke tilgang til stikkontakt til lading noe sted. De hadde spart batteriene ved å ha telefonene i flymodus hele tiden og avslått mellom hver gang de tok bilder. Men det hjalp ikke. Hver gang hun slo på telefonen, minket batteriprosenten faretruende. Morgendagen burde helst være mer raus når det gjaldt bildemotiver. En ting som holdt henne varm, var tanken på å fortelle omverdenen om reisen deres, når den nærmet seg slutten. Når det var for sent for slektninger å forarges over eventyrlyst og sløsing. Slike tanker hadde slått henne selv idet hun la heten bak seg og satte seg inn i det luftkondisjonerte flyet. Tabbe. Kjempetabbe. Det samme gjaldt Lenny, han virket nervøs og usikker på denne hasteavgjørelsen idet flyet tok av. Men ingen av dem nevnte det med et ord, de bare smilte mismodig til hverandre og stirret taust på seteryggen foran seg.

Lennys skrupler hadde faktisk meldt seg før de gikk om bord i flyet. Natten før de la av sted, hadde hun våknet av at han bakset med campingutstyret. Hun hadde satt seg opp og sagt at det kom til å gå bra. Det kom til å ordne seg for dem. Forlegen over å ha blitt tatt på fersken i å tvile på om de ville overleve en telttur på Island, hadde Lenny sagt at han skulle ta seg en e-sigarett og ta ut søppelet i samme slengen. Hun sov da han kom tilbake igjen.

Raslingen utenfor stilnet, og hun lurte på om Lenny hadde gått for å tisse. Hun spisset ører, men hørte ikke et pip. Det var forresten lite trolig at han måtte tisse nå igjen, tatt i betraktning hvor ofte han hadde måttet lette på trykket på veien nedover. Det var grunnen til at han havnet et stykke etter. Hun hadde vært for kald til å stoppe til stadighet for å vente.

Kanskje han bare pustet ut. Raslingen hadde raskt nærmet seg teltet, som om Lenny kom løpende. Så det kunne godt hende. Han hadde det sikkert travelt med å komme seg inn og legge seg. Hun håpet inderlig at samleie ikke var det han var mest interessert i akkurat nå. Det var utelukket slik innsiden av lårene hennes så ut etter sykkelturen.

Det var fremdeles helt stille der ute. «Lenny!» Abby ropte så høyt hun kunne i håp om at ropet ville vekke kjæresten, i tilfelle han var i ferd med å sovne. Det var neppe greit å sove under åpen himmel i fire grader. Ingen la seg til å sove i et kjøleskap, og slett ikke i shorts.

Men Lenny svarte ikke. Stillheten var så total at Abby et øyeblikk trodde hun hadde mistet hørselen. Men så fortsatte raslingen, og på nytt nærmet lyden seg raskt. Lenny løp mot teltet. Så var han altså ikke i ferd med å sovne likevel. Men hvorfor svarte han ikke?

Hun ropte på nytt.

Ikke noe svar.

Raslingen stilnet med det samme hun ropte. Det virket som om Lenny stoppet opp hver gang hun ropte navnet hans. Hva var det egentlig som gikk av ham? Hun ventet til det begynte å knitre i den nesten døde vegetasjonen igjen, så prøvde hun en gang til. «Lenny!» Ikke noe svar, men raslingen stoppet opp. Da den startet igjen, hørtes det ut som Lenny hadde kommet opp på baksiden av teltet. Abby skar en grimase av smerte da hun stakk de såre tærne ned i skoen.

Akkurat da fant lykta ut at den skulle gi seg. Abby sto plutselig i stummende mørke, skjelvende, i bare truse, T-skjorte og med én sko. Hørselen ble bedre idet synet forsvant, og nå hørte hun Lennys skritt i det tørre gresset langs teltet, helt til han stilte seg opp foran teltåpningen.

«Lenny!»

Ikke noe svar.

«Lenny?» Abby var ikke lenger likegyldig.

Lyden av glidelåsen var like ubehagelig høy som tidligere. Om ikke mer ubehagelig. Det hørtes ut som lær som revnet. Abby vendte seg mot teltåpningen og stirret på den uklare konturen av Lenny som sto ubevegelig utenfor. Så bøyde han seg for å komme inn.

Det var da det gikk opp for Abby.

Det var slett ikke Lenny.

Det var en helt annen mann.

– – –

Dagen etter, da bonden på gården nedenfor hadde et ærend forbi der, fikk han øye på teltet ute på sletten. Han kjørte ut til veikanten, hoppet ut av bilen, kom seg over gjerdet og stormet over tuer og grøftekanter, helt til han sto foran et billig og skranglete telt, som utvilsomt kom til å fyke på sjøen hvis det begynte å blåse skikkelig. Syklene som lå der, tydet på at det var utlendinger, og han forberedte seg på å lekse opp for dem med et pauli ord. Han nølte litt da han så at teltet sto åpent. Han hørte ikke noe innenfra, og ingen svarte da han ropte. Han bøyde seg ned og kikket inn.

Det var ingen der. Det var ingen folk i teltet. Det var fullt av rot og campingutstyr, men ikke en kjeft var å se. Tatt i betraktning hvordan det så ut der inne, var det ikke å forvente at denne gjengen ville ta behørig hensyn til skiltene hans. Teltgulvet kunne ikke engang skimtes under alle tingene, og absolutt alt der inne, til og med teltveggene, var tilgriset av mørke flekker. Det så ut som om en hermetikkboks, eller noe annet uspiselig, hadde eksplodert der inne. Hvordan var det mulig?

Bonden rettet seg opp og så seg rundt. Raseriet bruste i blodet da han fikk øye på bålstedet ikke langt fra teltet. Men folk så han ikke noe sted. Ikke på sletten, ikke i krattet, ikke oppe i lia på fjellet og ikke ute på veien. Han sto der en kort stund, irritert, og vurderte situasjonen. Sannsynligvis hadde gjengen kommet seg på en buss og dratt til Gullfoss og Geysir.

Det var uaktuelt å vente, så han snudde og gikk tilbake til bilen. Vinddraget tiltok, og bak seg kunne han høre teltåpningen blafre i vinden.

Satans utlendinger.

Om kvelden tok han nok en gang turen forbi, men da var teltet og syklene over alle hauger. Kun det provisoriske bålstedet sto igjen og vitnet om menneskene som hadde vært der.