Tove Alsterdal

Kvinnene på stranden (2011)

En stille grav (2012)

Ingen vei tilbake (2016)

Evas siste vitne (2017)

TOVE ALSTERDAL

BLINDTUNNEL

Oversatt av Lars Lenth

Copyright © Tove Alsterdal 2019

Published by agreement with Ahlander Agency

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2020

Originalens tittel: Blindtunnel

Oversatt fra svensk av Lars Lenth

Omslagsdesign: Trygve Skogrand

Sats og e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2584-2

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

1

Konturene av senger trer fram fra mørket. Så menneskekroppene, som åser og dalsøkk i et landskap. Det glimter i et ansikt da lysstrålen sveiper over rommet.

Tre senger står inntil veggene, seks kropper. Noen må sjekke dette. Ansiktet til en gammel kvinne, innsunket og livløst. Han vil ta på den tynne huden med fingrene sine, men klarer det ikke. Lukkede øyne, inntørkede ansikter. En gapende munn, hårtuster på puten, en fot med krokede tær akkurat der han griper tak i en sengestolpe.

Det dunker i brystet, som om alt blodet vil ut, hjertet smadrer ham innenifra. Nå skjønner han stillheten, nå skjønner han mørket.

Døde. De er alle døde.

Den siste kvinnen har åpne øyne som stirrer, matte, mot ingenting, men hvor er mennene, hvor er de unge?

Barna? Har de allerede hentet dem?

2

Hadde jeg ikke sittet alene på pensjonatet de første morgenene, ville jeg neppe lagt merke til kvinnen som satt innerst i hjørnet. Ellers endrer man gjerne på inntrykkene i etterkant, sier ting som: «Det var helt opplagt at hun ikke hørte hjemme der», eller: «Det virket som hun bar på en hemmelighet», selv om man, der og da, er altfor opptatt av maten og den man spiser frokost sammen med, til å legge merke til dem som sitter alene.

Pensjonatet lå i et steinhus der murpussen hadde falt av for lenge siden. Før het det Gasthaus, ifølge forsvunne bokstaver som hadde etterlatt spor på fasaden. Det luktet gammel røyk fra gardiner og slitte stolputer. De andre gjestene var stort sett lokale menn i utvaska klær som tok en kaffe om morgenen og kjente hverandre godt.

Kvinnen i hjørnet passet rett og slett ikke inn. Jakka så for dyr ut for et sånt sted, og de blankpussede skoene passet bedre i et banklokale enn i en liten by som ikke kunne tilby turister noe annet enn fotturer i fjellet. På veggen bak henne hang hodet til et dødt rådyr.

Eiendom, tenkte jeg, sikkert i byen for å kjøpe opp noen av de falleferdige husene som byen var full av, forlatte, med knuste vinduer og trær som vokste gjennom balkongdører, slynget seg inn i saler og rom som hadde vært vakre og storslåtte en gang.

Den tredje dagen møttes vi i døra, og jeg hilste på engelsk. Jeg fikk med meg at hun hadde britisk aksent, og spurte om hun bodde på pensjonatet. Så ble det stille, noe som fikk meg til å snakke altfor mye, som om pausene var til for at jeg skulle fylle dem.

Jeg bablet i vei om at jeg hadde kjøpt et hus, eller rettere sagt en vingård, men at vi nettopp hadde flyttet inn, og ikke hadde noe internett som funket. Og i utkanten av byen, på den andre siden av elva, i skyggen av fjellene, var det dårlig dekning.

Derfor ruslet jeg inn til byen hver morgen, for å spise frokost og samtidig pleie kontakt med omverdenen.

Hun lyttet uten å se på meg direkte. Jeg la til at jeg pleide å gå innom bakeriet og kjøpe med meg nybakt brød til mannen min, så hun ikke skulle tro at jeg var alene i verden og på desperat jakt etter noen å snakke med.

«Men han er opptatt med huset, det er mye å gjøre, ja, du har vel sett hvordan en del av husene ser ut i denne byen …»

Kvinnen kikket ut på gaten med dens avskallede steinfasader og mursteintak, den lille kirken som lå inneklemt bak et fjøs.

«Byen?» sa hun. «Vil du virkelig kalle dette en by?»

Det dvelende ubehaget jeg følte over å ha pratet for mye, og følelsen av forakt i stemmen hennes, forsvant mens jeg ruslet langs den sprukne veikanten.

Om jeg så skulle bli her til min død, ville jeg aldri, noensinne, bli lei av denne veien, der bygate skled over i landevei, rett før elva. Jeg gikk forbi et slott-liknende hus med sprukne søyler og villvin som slynget seg opp mot taket. På muren lå noen av byens villkatter og hvilte. Ved broen over den sakteflytende elva lå et nedlagt bryggeri med knuste ruter, som fortsatt duftet av malt og humle, og så var det valmueåkrene. Røde vaiet de i vinden og bredte seg utover mot fjellene og langs elva, hemningsløse, sensuelle, det er ordene som ramler ned i hodet på meg. Jeg hadde ikke sett sånne valmueåkrer siden jeg var i tenårene og vi leide en hytte på Österlen noen somrer. Da jeg dro tilbake dit som voksen, var de borte. Noen sa at folk så på dem som ugress.

Daniel var våken da jeg kom tilbake. Jeg kjente duften av nylagd kaffe. Så da hadde han i det minste fått sving på komfyren, eller vannkokeren, noe måtte ha fungert i det salige kaoset av gamle ledninger. Jeg hørte banking og dunking fra kjelleren mens jeg pakket ut varene, ropte at det var ferskt brød å få. Helte vann fra springen opp i vannkokeren for å lage mer kaffe, litt mindre misfarget av rust nå, og stakk valmuene jeg hadde plukket, ned i buketten med smørblomster og skogstorkenebb. Det var merkelig at blomstene på engen var nøyaktig de samme som hjemme.

«Faen, så varmt det er her oppe», sa Daniel da han kom opp fra kjelleren i bar overkropp, med en masse grått støv i håret og på armene.

Han la fra seg noe som så ut som en slegge, en slags tung og overdimensjonert hammer. Sånne gjenstander lå strødd rundt omkring på gården, eldgamle verktøy som det var umulig å si hva skulle brukes til. I en bod hadde vi funnet grep og hakker som ikke liknet noe vi hadde sett før.

Daniel fylte et glass med vann fra springen og drakk det rett ned med rust og full pakke, tørket av seg svetten i nakken med et av de nye kjøkkenhåndklærne. Luften var varm og stillestående, nesten tretti grader i midten av mai. Et klimaanlegg sto høyt på ønskelisten.

«Bare et par dager til, så er jeg gjennom», sa han og deiset ned på en stol ved kjøkkenbordet, der jeg hadde satt fram alskens godsaker. Vi hadde klart å finne tre ulike kjøkkenstoler som ikke var ødelagt. Vi hadde ikke funnet noe som helst nede i kjelleren som sto på listen over de tingene vi bare måtte ha for å kunne bo i huset. Jeg fjernet litt støv fra håret hans.

«Hva er det du driver med der nede, egentlig? Skal du rive hele huset?»

Daniel lo.

«Noe i den duren. Kom og se.» Han strakte seg etter mobiltelefonen. Jeg kjente varmen fra huden hans da jeg satte meg inntil ham, en tung eim av svette som føltes underlig fremmed fra en mann jeg hadde vært fysisk tett på i over tjue år. I det livet vi hadde levd sammen, var det bare etter en lang løpetur at han svettet på den måten, og da gikk han alltid rett i dusjen. Eller når vi hadde elsket, selvsagt, av og til, men dette var en helt annen lukt, den bar med seg fukten fra den uinnredede kjelleren, støvet og møkka, svetten fra i går, men også noe jeg aldri hadde følt hos ham før, et fokus som ikke lot ham hvile før han stupte i seng, utslitt, midt på natten. Hver morgen, når jeg spaserte ned til vertshuset, sov han som om han var død. Jeg visste ikke om han fortsatt spiste sovepiller, selv om han sa at han hadde sluttet med det. Antakelig hadde han gått rett ned i kjelleren da han våknet, bare tatt seg en kopp kaffe stående, før han grep slegga. Appetitten hans, måten han spiste brødskivene på, tydet på det.

«Jeg lå og tenkte på det før jeg sovnet i natt», sa han mellom munnfullene, «at det er noe som ikke stemmer med tegningene.»

Han fikk opp bildet på mobilskjermen, tegningene fra kommunekontoret der vi skrev inn alt vi gjorde. De hadde ingen kopier, bare originalene, i en stor og uhåndterlig perm.

«Hvis dette har vært en vingård», sa Daniel, «og det er en kjeller, hvorfor har den ingen vinkjeller?»

Han forstørret bildene. Jeg myste for å se de utydelige strekene, det virket som om tegningene var fra forrige århundreskifte, da man antok at huset ble bygd. Det så ut som om det var en åpning der, mente han, en dør lenger inn til venstre sett fra trappen.

«Omtrent der det gamle skapet sto, der murpussen har falt av og mursteinen titter fram …» Daniel var andpusten av opphisselse, eller kanskje det bare var varmen der inne på det trange kjøkkenet. «Det er bare det at det ikke finnes mursteinvegger noe annet sted i kjelleren, det finnes ikke murstein andre steder i huset i det hele tatt.»

«Helt topp hvis det er en vinkjeller her.» Jeg begynte å rydde vekk frokosten, eller rettere sagt lunsjen, smøret og osten, før alt sammen smeltet. «Det blir jo fantastisk, når vi har kommet i orden.»

«Jeg skal fikse klimaanlegget straks jeg er ferdig, jeg lover. Og det elektriske anlegget.»

«Det går bra.» Jeg tok fram vesken min for å finne en lapp jeg hadde fått i jernvarehandelen dagen før. Den aldrende mannen bak disken pratet verken engelsk eller tysk, men ved hjelp av oversetting på mobilen og litt tegnspråk hadde jeg gjort meg forstått. «Det er visstnok en elektriker i byen, jeg har fått nummeret hans …»

«Det er bedre at jeg gjør det selv.» Daniel reiste seg og plukket opp det tunge verktøyet igjen. «Da vet jeg hva som er galt når noe går i stykker.»

Jeg satte i gang med soverommet i andre etasje, det vi hadde tenkt at skulle bli vårt, skrubbet fram utsikten gjennom vinduet. Det sto ikke øverst på listen, men de smale sengene vi hadde dyttet inntil hverandre i det lille rommet innenfor kjøkkenet, gjorde ingen lykkelige. Straks noen av rommene var beboelige, skulle vi kjøre ned til Praha, kjøpe nye senger og andre ting. Vi følte at de gamle møblene våre fra rekkehuset i Älvsjö ikke ville passet inn her. Vi hadde stuet arvegods og andre ting som var vanskelig å kvitte seg med, på et lager, og solgt resten på Blocket, en følelse av å starte fra scratch.

Blanke ark, en tomhet som gjorde meg euforisk.

Skitten rant nedover rutene og døde fluer falt ned på gulvet, men etter tre vannbytter var utsikten sikret. Jordet som strakte seg oppover mot løvskogene, og fjellene som reiste seg majestetisk der bak. I den andre retningen: en liten treklynge som strakte seg ned til elvebredden, i skyggen av en diger lind. Det lille sideløpet forsvant i en sving i retning byen, der man kunne skimte hustakene og begge kirkespirene noen kilometer unna.

Hvordan skal jeg forklare det?

Det øyeblikket da noe settes i gang.

Det var ikke bildene som fikk oss til å gjøre det, fotografiene av gården som var så dårlige at det var helt umulig å se hvordan rommene var plassert i forhold til hverandre.

Det handlet om sju bokstaver. Et eneste ord.

Vingård.

Jeg hadde kommet altfor sent hjem den kvelden, kanskje var det derfor jeg virkelig tok meg tid til å se da Daniel ropte på meg fra arbeidsrommet sitt. Det var ikke den første annonsen han viste meg. Hele vinteren hadde han sittet og lett etter hytter på landet. Han hadde fått det for seg at naturen skulle være helende, at han ville føle seg bedre der ute. Norrland, for å komme nærmere røttene sine, eller Spania, for å flykte fra de mørke vintrene, det var som om en magnetisk kraft støtet ham stadig lenger unna, helt til han havnet på en vingård i Böhmen.

Daniel forstørret bildene.

Böhmen?

Jeg skjønte ikke hva han snakket om, det var fullstendig absurd. Vi hadde drømt om både gårder og vin, sånne turer som andre med voksne barn dro på, til Toscana og Provence, men Böhmen? Daniel hadde googlet, gården lå bare en drøy time fra Praha og mindre enn to timer fra Berlin, oppi fjellene som dannet grensen mellom Tyskland og Tsjekkia.

«Den gamle østblokken?» Jeg følte meg trøtt. Vinene jeg hadde drukket, verket bak øynene. «Jeg trodde du drømte om et pensjonat i Toscana eller et hus i Provence?»

«Sentral-Europa», sa han. «Praha ligger faktisk lenger vest enn Stockholm. Og vet du hva en vingård i Provence koster?»

«Er det ikke bare fullt av gamle kullkraftverk der?»

Daniel fikk opp noen bilder av klippeformasjoner og bølgende dalsøkk, blånende fjell, det ble kalt Böhmens Sveits.

Det fantes et annet navn på det samme området.

Sudetenland.

Jeg dro lenestolen bort til ham og satte meg ned, så på summen som var angitt i tsjekkiske kroner. Hadde Daniel regnet riktig, var det mindre enn det naboene fikk for rekkehuset sitt fra 1980-tallet, kliss likt vårt, da de nylig skilte seg.

«Men vi kan jo ikke noe om vin», sa jeg.

«Det kan vi lære oss. Selge avlingen og få tilbake flasker med egne etiketter … Pusse opp noen gjesterom og leie ut.»

«Folk vil kanskje til og med betale for å være med og tråkke vindruer …?» Jeg ville så gjerne sørge for at den entusiasmen i stemmen hans ikke forsvant igjen.

«Og så må de komme tilbake for å nyte vinene de egenhendig har tråkket, etter hvert som de modner, det ene året etter det andre.»

«Egenfotig, mener du?»

«Tråkker man fortsatt vindruer, forresten? Mener du det?»

Latteren vår den kvelden, den steg og svevde rundt oss, lett og gal, inn og ut, det var lenge siden jeg hadde hørt oss le på den måten.

Folk sier at man skal leve i nuet, noe som selvsagt er helt umulig. Nuet finnes ikke. Det forsvinner hvert sekund. Så snart jeg forsøker å være i nuet, blir jeg beseiret av fortiden. Kanskje er det alderen. En duft av tjære og bølgeskvulp fra noen fiskebåter, for eksempel, kaster meg rett tilbake til barndommen, den gang mine foreldre leide en hytte i en fiskerby i Österlen, og i neste sekund vil jeg gråte fordi det er over og jeg er alene igjen. Valmueåkeren gjorde det samme med meg, ble til vemod. Rekkehuset der vi hadde bodd i over femten år, var fylt av tomhet etter barna, som nå befant seg i Seattle og Umeå for å begynne sine egne liv. Og mannen min … ja, mannen min hadde googlet etter gårder og hytter og gikk sjeldnere og sjeldnere ut av huset. Hvis jeg foreslo middag med venner, eller kino, eller hva som helst, sa han at han ikke hadde noe lyst.

Men gå, du.

Jeg tror ikke det er nuet vi er på leting etter, det er framtiden. Når vi mister den av syne, er det noe som dør. Nuet er på sitt aller beste akkurat i det øyeblikket framtiden begynner. En renhet. Utsikten på den andre siden av glasset, horisonter man ikke visste fantes. Vissheten om at hva som helst kan skje, og at ingenting blir som i går.

Lyden av en katt der nede.

En gul kattepus satt på bakken og så opp på meg, jeg hadde sett flere av dem i området. Malte som om den skjønte at bedre tider var på vei, folk på gården og mat i skåler hvis det gikk bra. På merkelig vis føltes det som en slags velkomst. Noen hadde sett oss, likte at vi var her.

Jeg lot vinduet stå på vidt gap, for å lufte så mye som mulig i varmen, og gikk ned for å lete i kjøleskapet etter noe katter liker. Fra kjelleren hørtes den samme, evinnelige, rytmiske bankingen. Kanskje var det nødvendig for ham. Å slå i stykker noe, rive ned noe, få utløp og bli fri.

NOTATER, OBSERVASJON

NATT TIL ONSDAG, 06.20

Uro.

Han er våken.

Stirrer ut av vinduet, rett før soloppgang.

Naken.

Hvor er vi?

Jeg ser porten, men jeg ser ikke elva.

Mener du sjøen? Den ligger der, bortenfor trærne, når tåken letter, ser du den sikkert.

Nei, elva. Jeg sier jo det.

Den rant der borte, akkurat der.

Hvem er du?

Hvorfor ser jeg ikke elva lenger?

Var det en elv der du bodde før?

De døde bærer de levende.

Unnskyld, hva sa du?

De levende bærer de døde.

Men ser dere ikke?

Hvem er du, menneske?

Gå bort.

3

En bevegelse ved kinnet mitt, noen hvisket. Hvorfor hvisket han? Jeg klarte ikke å tyde mannen min i mørket da jeg åpnet øynene, det føltes som om jeg fortsatt var i en drøm.

«Kom, våkne, du må se dette.»

«Hva da?»

I drømmen hadde jeg tatt på en annen, varmen var der fortsatt. Daniel sto bøyd over senga og lette etter hånden min under lakenet.

«Har det skjedd noe? Hvor mye er klokka?»

«To, kanskje nærmere tre …» Han sa det som om tiden var en uinteressant detalj. «Ta på deg noe, det er mye kjøligere der nede.»

«I kjelleren?»

Han blendet meg med lommelykten noen sekunder, en sånn kraftig sak som kunne lyst opp et helt bygg, lyste mot stolen der klærne mine lå. Jeg ga opp trangen min til å krølle meg sammen i fosterstilling, fikk på meg klærne og fant tøflene. Daniel la et teppe rundt skuldrene mine. Førte meg ut på kjøkkenet uten å si noe mer, ned den smale trappen. Huden inne i hendene hans føltes hardere enn for bare noen uker siden.

Jeg hadde ikke vært nede i kjelleren mer enn et par ganger. En kort gang med lavt tak, et fyrrom med varmtvannsbereder og noen boder fylt med alskens rusk og rask, følelsen av at ingen hadde ryddet eller vasket der på flere tiår. Nå var det enda skitnere, spor etter mørtel og murpuss som knaste under tøflene. Lysstrålen stanset helt innerst i gangen, jeg ante stabler med murstein. Og der var restene av den murte veggen, et hull rett inn i mørket.

«Det gikk mye lettere enn jeg trodde, den var utrolig slurvete murt.» Daniel ga meg lommelykten. «Gå først, du.»

Åpningen var ujevn og ikke særlig stor. Jeg huket meg sammen og klatret inn, mursteinen rispet opp beina mine. Jeg la igjen teppet utenfor, det var bare deilig med den kjølige luften på den andre siden. Jeg førte lysstrålen over gulvet før jeg satte ned føttene. En tanke om rotter og andre kryp.

«Se opp for trappen», sa Daniel lavt inn i øret mitt. Jeg kjente varmen fra pusten hans og strakte meg bakover etter hånden hans igjen. Et par meter innenfor mursteinveggen førte en ny og enda trangere trapp videre nedover, den stupte brått. Trappetrinnene var lagd av gammel stein, nøye konstruert med en trelist i forkant, nedslitte på midten. Den måtte være hogd ut for flere hundre år siden, tenkte jeg, mennesker hadde lagd fordypningene i steinen med føttene sine, hvor mange hundre år tar noe sånt?

Nederst i trappen snudde jeg meg rundt; Daniels ansikt var en hvit skygge. Han nikket at jeg skulle fortsette framover. Mørket kom mot meg, slukte lyset etter noen meters sikt. Harde vegger, nakent fjell. Det fantes ikke noe gulv, bare sammenpresset jord. Jeg så at taket var avstivet med tjukke bjelker. Så traff lysstrålen noen tønner av tre. Fat, tenkte jeg og merket at hjertet begynte å slå litt hardere, ikke tønner, det heter vinfat. Det lå noen tomme flasker strødd på gulvet og en eldgammel tralle, gjennomrustet, med enorme hjul. Daniel grep tak i hånden min og styrte lyset lenger inn. Vi stoppet begge to, i samme åndedrag.

Der rommet sluttet, sto flere rader med hyller. Lagd med hull for å fange opp halsene på alle vinflaskene som lå der, sirlig lagret fra gulv til tak.

Stillheten vokste og omsluttet oss som i en kirke, jeg følte andektighet.

«Wow», hvisket jeg. «Hvor gamle tror du at de er?»

«Gamle.»

Vi gikk nærmere, og Daniel tok over lommelykten, lyste fra flaske til flaske. Det så ut som om de var mørkegrønne, kanskje brune, det var vanskelig å skille farger fra hverandre i det kunstige lyset. Dekket av et tynt støvlag, en total stillhet.

Lyset traff en etikett, jeg lente meg fram. Strøk forsiktig bort støvet, til teksten ble tydelig.

1937.

Jeg så på Daniel. Vi var helt satt ut, begge to.

«Hvor mye tror du de er verd?»

«Aner ikke.»

Jeg snudde forsiktig på flasken for å kunne se mer av etiketten. Det var et bilde der, en slags logo. Et tegnet tre, en silhuett av fjell. Elegante bokstaver som slynget seg bortover, Müller-Thurgau, leste jeg. Det sa meg ingenting, ikke mer enn at det så ut som tysk.

«Hva sier du, skal vi ...?»

Vi så på hverandre og begynte å le samtidig. Den spente stemningen slapp taket, noe av det hellige. Daniel dro ut en annen flaske, samme årgang.

«Ja, hvorfor ikke? De må vel følge med på kjøpet?»

Vi tok med oss hver vår flaske, ålte oss opp trappen, og Daniel strøk meg mellom beina da han skulle løsne kjolen min som hadde satt seg fast i en ujevnhet ved hullet, jeg holdt hånden hans i noen sekunder og vi bablet i munnen på hverandre om hvordan vi skulle innrede med gamle vinfat og ha dyre vinsmakinger der nede, og Daniel husket en last med hundre år gammel champagne som ble funnet i et skipsvrak, hvor mye var de flaskene egentlig verd? Og etikettene, vi kunne bruke det samme bildet av treet og fjellene, holde fast på tradisjonen, vekke det gamle til liv.

Daniel måtte bruke det meste av det han hadde av styrke i armene, før korken i den første flasken slapp. Jeg tente stearinlys og hentet vinglassene. Det ble til en symbolsk handling, en slags innvielse. Vi hadde ikke feiret ennå. Vinglassene var av ekte, böhmisk krystall, jeg hadde funnet dem i en bruktbutikk bak torget.

Lyden da korken ga etter, av vinen da han helte den opp i glassene. Det boblet inne i meg også, jeg tror det boblet i ham.

Vinen var hvit. Eller snarere dyp gul, nesten som rav, vi rullet den i glassene over lysene og lekte vinkjennere, krystallet glitret i lyset fra peisen, og vi stakk nesene våre ned i glassene og lurte på om fargen hadde vært der helt fra begynnelsen av, eller om den var et resultat av den lange lagringstiden.

Åtti år gammel vin.

Vi skålte, for oss, for at alt skulle bli bra fra nå av.

«Å, fy faen», sa Daniel og spyttet vinen tilbake i glasset.

Den sure smaken tok over munnen. Det smakte ikke engang vin. Noe annet. Ekkelt. Jeg svelget til slutt.

«Er det noe alkohol igjen i dette, tror du?»

Daniel luktet igjen.

«Kanskje den forsvinner etter åtti år.» Han slo ut resten av vinen i vasken, satte ned krystallglasset altfor hardt. «Dette er jo fullstendig verdiløst.»

«Men det er jo forskjellige viner der», sa jeg. «Vi vet jo ikke, det kan være viner der nede som …» Jeg ville bevare stemningen, følelsen av beruselse. Måten han berørte meg på da jeg klatret ut foran ham gjennom hullet. Jeg var naken under kjolen, og det hadde gnistret til på en måte det sjelden gjorde mellom oss lenger, ikke det siste året, iallfall.

Daniel røsket opp korken på den andre flasken, luktet og skar en grimase.

«Kanskje den var så ekkel helt fra begynnelsen av», sa han. «Kanskje det var derfor de murte igjen rommet, så de skulle slippe å drikke dritten.»

«Det spiller ingen rolle», sa jeg. «Det er ikke viktig.»

«Og jeg som vekket deg midt på natten …»

«Det var gøy uansett. Det viktige er at du fant vinkjelleren. Flaskene kan vel bare bli liggende der, som en form for dekorasjon …»

Han hentet en øl fra spiskammerset og sank ned på kjøkkenstolen, tung i kroppen.

«Og jeg som trodde at jeg hadde funnet en skikkelig skatt», sa han. «En formue. Så jævlig dust.»

Jeg strøk ham over håret, kysset ham på pannen, lot hånden skli ned nakken hans, orket ikke at han skulle være sånn. Først da merket jeg hvor skitten han var, svetten hadde klistret sammen støvet fra den gamle muren, lagd en hinne på huden hans. Han åpnet ølen mot bordkanten. Kjøkkenbordet var fullt av riper og sår likevel, det gjorde ingenting.

«Jeg skjønner ikke hvorfor jeg skulle trekke deg inn i dette.»

Daniel snurret ølen i hånden, lente seg langt bakover på stolen, som var urovekkende skranglete.

«Jeg er glad du vekket meg», sa jeg.

«Jeg mener dette», sa han og slo ut med armene mot kjøkkenet som jeg var i ferd med å lære meg å like. Benkeplatene var slitne, noen av skapfrontene var ødelagt, men den enorme peisen ville bli fantastisk når vi fikk opp en feier og torde å fyre, det var likevel altfor varmt til det nå.

«Alt i huset er mer eller mindre ødelagt, vi kan ingenting om vin, jeg klarer ikke engang å se hva som står på den jævla etiketten. Müller-Thurgau, Erzge … hva faen betyr det?»

Han dyttet til den nærmeste vinflasken så den var nær ved å velte, litt av det sure innholdet skvatt utover bordet før jeg fikk tak i den.

«Og så har jeg brukt flere dager på den forbannede mursteinveggen når jeg egentlig skulle sett på det elektriske anlegget eller fikset taket, dette jævla huset kommer til å falle sammen. Og så er det deg, som har ofret alt, huset, jobben, alt, bare for at jeg …»

Jeg hadde tenkt akkurat det samme, at dette kanskje ikke ville gå. Vi hadde gått inn i huset begge to og sett hvor fint det kunne bli, i stedet for å se virkeligheten.

«Jeg er glad for at du fikk denne ideen», sa jeg. «Det kommer til å bli fantastisk.»

Daniel stirret opp i taket, som dessverre heller ikke var et oppmuntrende syn, blikket hans festet seg på en stor flekk der malingen hadde flasset av.

«Julia», leste jeg på vinflasken som jeg fortsatt holdt i hånden, jeg hadde lært meg at det var bedre å prate om noe helt annet når Daniel ble sånn, når alt var galt og han selv var mislykket.

«Lurer på om det er navnet på vinen», sa jeg og vendte etiketten mot de brennende stearinlysene, «og Müller-Thurgau er kanskje et etternavn, et slektsnavn, hvis det ikke er en druesort?» Det var ikke så mye igjen av lysene, stearinen rant nedover lysestakene. Jeg var ikke så verst i tysk, tok det hele grunnskolen og på videregående, og hadde en kjæreste i München i noen år, men det var ikke så lett å tyde teksten, skrevet med en sirlig, vakker håndskrift. «Erzgebirge, vet jeg hva betyr, det er det tyske navnet på denne fjellkjeden, Malmfjellene, tror du at det var det gården het, varemerket? Erzgebirge Weinberg, høres kanskje ikke så bra ut, men Ore Mountain Vineyard, kunne vi kalt oss, eller kanskje Bohemian Winery …»

Daniel gjespet.

«Det høres bra ut, beklager, jeg er bare litt trøtt.» Han ga meg et lite kyss før han reiste seg. Det var så vidt han var borti meg. «Kan vi snakke om det i morgen?»