© 2020 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Terese Moe Leiner

Omslagsfoto: © Billybonkers.no

Sats og e-bok: akzidenz, Dag Brekke

Diktutdrag er trykket med tillatelse

ISBN: 978-82-489-2590-3

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Innledning

Denne boken handler om språk, språk fra mange perspektiver. Den handler om de store tingene, som språkdød og språket som maktmiddel. Den handler om de små tingene, som forskjellen mellom bindestrek og tankestrek. Noen av temaene kan provosere (hva med pronomenet hen?), mens andre er mest egnet til å bringe leseren i godt humør (jeg liker i hvert fall å høre om andres favorittord og smiler av bakgrunnen for ord som bimmelim og bommelom). Og kanskje ender det med at du lærer noe helt nytt (visste du at noen språk har bare et fåtall ord for farger, og at det ikke er tilfeldig hvilke farger det er?). Selvsagt handler det om språk(feil) som irriterer! Og selvsagt har jeg tatt med noe om «sjærlighet» og engelsk påvirkning.

For omtrent to år siden ble jeg språkspaltist i Aftenposten. Jeg overtok etter en legende (mer om denne legenden i første kapittel). Som språkspaltist får jeg mengder av henvendelser, både via mail (eller bør vi si e-post?) og telefon – og på gaten. Derfor kan jeg med noenlunde sikkerhet fastslå hvilke språkspørsmål som opptar folk. Iallfall folk som leser Aftenposten. Når jeg velger hva jeg skal skrive om, gjør jeg ofte det utfra ønskene og spørsmålene som strømmer inn til språkspalten. Men nesten like ofte skriver jeg om det jeg er opptatt av, og det jeg selv synes er fascinerende.

Denne boken er en samling av mine språkspalter i 2018 og 2019, og dessuten en del nyskrevet tekst. Spaltene er skrevet noe om og buntet sammen i temaer. Som et bonusspor gir jeg i et finalekapittel ti råd om skriving.

Tusen takk til Aftenposten som vil ha meg som språkspaltist! Takk til Eiolf Solvang, som frem til våren 2019 arbeidet i Aftenposten som blant annet språkquizmaster, og som dessuten kommenterte og leste grundig korrektur på mine spalter. Og takk til alle som har sendt innspill, spørsmål og tips. Fortsett med det!

Helene Uri,
januar 2020

KAPITTEL 1
Navn

Hoppe etter ruccola

Hvis vi slår opp ordet bjørnetjeneste i Det Norske Akademis ordbok (naob.no), så finner vi ut at det betyr ’velment, men klossete hjelp’. Helt nederst i oppslaget står det under overskriften Nyere bruk: ‘stor tjeneste’. Jeg husker ennå den første gangen jeg hørte noen bruke bjørnetjeneste med en helt annen betydning enn den jeg var vant til. To tenåringsjenter satt rett foran meg på bussen. «Åh, kan ikke du gjøre meg en bjørnetjeneste, ’a?» spurte den ene den andre om, stemmen hennes var bedende. Jeg hoppet i setet. Nå hopper jeg ukentlig etter ruccola. Også kjent som Per Egil Hegge, Aftenpostens mangeårige språkspaltist.

De som mener at bjørnetjeneste betyr en stor tjeneste, legger nok vekt på at bjørner er store dyr. Bjørneklem = stor klem. Bjørnetjeneste = stor tjeneste. Mange av oss, særlig de av oss som har levd en stund, kjenner den opprinnelige betydningen av bjørnetjeneste. Noen av oss vet til og med at uttrykket stammer fra en fransk 1600-tallsfabel om en bjørn og en mann: Bjørnen forsøker ved hjelp av en stein å slå i hjel en flue som spaserer rundt i mannens ansikt, men dreper mannen i stedet for fluen. En skikkelig bjørnetjeneste!

Og så til en annen bjørn: Bjørn Wirkola ble født i 1943. Jeg husker ham fra min barndom. Og fordi jeg har sett ham bare på TV og i avisen, er han for meg evig og alltid i sort-hvitt. Da jeg var liten, var det antagelig ingen i Norge som ikke hadde hørt om skihopperen Wirkola. Hadde jeg spurt de to jentene på bussen, er nok sjansen liten for at de hadde visst hvem han var. Uttrykket å hoppe etter Wirkola gir god mening for oss som vokste opp med ham. For andre er det bare ett av flere nokså uforståelige og rare faste uttrykk. Wirkola får ingen bjeller til å ringe. Ruccola derimot er noe kjent, for det er en salattype man strør på pizzaen.

Mennesket har trang til å knytte noe ukjent til noe kjent. Er det noe vi ikke forstår, forsøker vi å gjøre det forståelig. Et fenomen som viser denne tendensen, er folkeetymologi. Med folkeetymologi mener jeg her at språkbrukere forandrer et ord, sånn at det ligner mer på andre og mer kjente ord, og det blir lettere å forstå. Det heter taksameter, men det er ikke uvanlig å høre formen takstameter, som nok er påvirket av ordet takst. Jeg har hørt at universitetet noen steder gikk under navnet undervisitetet fordi man underviser der. Plattform blir flattform fordi den jo er flat oppå. Det heter kjevhendt/keivhendt. Mange sier skjevhendt eller skeivhendt, og det skyldes ikke bare sammenblanding av lydene kj og sj, men at skjev/skeiv er et mer kjent ord enn kjev/keiv. Da mine barn var små, trodde de at Frognerparken het Kongleparken. Kongleparken er enklere å uttale, men jeg tipper hovedårsaken til navneendringen var at de en gang hadde funnet så fine kongler der.

Når jeg sensurerer – eller leser – tekster forfattet av ungdom, er det særlig omgangen med faste uttrykk jeg legger merke til. Det er mye rart. Det er fisk i mosen, bøye seg i hatten, feie alle under én kam og ikke den smarteste kniven i skuffen. Og det er ikke det minste forbausende. For hvordan skal man holde orden på disse faste uttrykkene når de enkelte bestanddelene ikke lenger gir mening? Svaret er frekvens. Hvis man hører et uttrykk ofte nok i sin opprinnelige form, blir det oftest bevart nettopp sånn. Så her er det bare å brette opp ermene (ikke armene) og nibruke faste uttrykk i sin opprinnelige form. Det er lys i enden av tunnelen (ikke i enden av pølsa).

Har du lyst til å lese 287 sider om faste uttrykk og deres mindre faste varianter, kan boken Alle nonner drar av Georg Kjøll anbefales. Les tittelen én gang til, så ser du en demonstrasjon av det boken handler om.

Og mens vi snakker om Wirkola, kan vi like gjerne ta oss en snartur innom navn.

Hva er et navn?

Feriene mine blir preget av bøkene jeg leser. Sommeren jeg var sytten, var sommeren jeg leste Kristin Lavransdatter. Påsken året før leste jeg Sort messe av John Dickson Carr (så skummel at jeg angrer fremdeles). De siste feriene har vært preget av Elena Ferrantes Napoli-kvartett. Hovedpersonene heter Elena og Raffaella, forkortet til henholdsvis Lenù og Lila. På skolen kalles de bare med etternavn: De er Greco og Cerullo. Bind to i serien heter på norsk Historia om det nye namnet. Lila gifter seg, får mannens etternavn og blir signora Caracci.

De fleste norske kvinner skifter til mannens etternavn når de gifter seg: I 2005 var tallet åtti prosent. Få menn tar konas etternavn. Det handler om tradisjon, om hva som visstnok er mest romantisk, og hva som er mest praktisk. Det er mye å si om temaet. Vi lar det ligge og konsentrerer oss om etternavn som fenomen. Det er faktisk mindre enn hundre år siden det ble påbudt å ha etternavn i Norge. Først i 1923 kom navneloven der det ble et krav.

I Norge har vi tradisjonelt brukt patronymer, altså fars navn pluss en endelse. Endelsene det er snakk om, er sønn/son/sen for gutter og datter/dotter for jenter. Etter hvert ble det slutt med ekte patronymer, og i dag brukes for eksempel Johansen (egentlig Johans sønn) som etternavn, uavhengig av fars fornavn og uavhengig av om navnebæreren er sønn eller datter. Omtrent en fjerdedel av norske etternavn er sen-navn. Den største gruppen etternavn er gårdsnavn.

Etternavn, både norske og utenlandske, kan altså vise slektskap (som Johansen, Fitzgerald, MacDonald, di Marco) eller stedet der man kommer fra. Andre kan ha opphav i utseende (som Brown) eller i en egenskap (Rask). Mange etternavn er opprinnelig yrkesbetegnelser. Dette er vanlig i flere europeiske språk. Cooper og Bødker betyr tønnemaker. Schreiner er snekker. Thatcher er taktekker. Bakgrunnen for Fischer er ikke vanskelig å gjette. Artisten Alexander Rybak bærer noe som kan se ut som et heilnorsk etternavn, men Rybak er et slavisk etternavn. Også det betyr ’fisker’. Lefèvre, Faber, Kovacs, Ferraro, Smith er utbredte etternavn. De er opprinnelig alle betegnelser for smed.

Min farmors beste venninne het fru Berg. Nå er de for lengst borte, begge to, og jeg har aldri visst hva fornavnet til fru Berg var. Da jeg gikk på skolen, var det opprop hver morgen. Alle elevene ble ropt opp med for- og etternavn. Lærerne ble omtalt og tiltalt med etternavn. På videregående hadde vi en lærer som ville at vi skulle kalle ham ved fornavn. Noen dristige medelever kalte ham Tom. Selv holdt jeg meg til etternavnet hans.

De siste tiårene har det skjedd en fornavnisering. Elever er på fornavn med lærerne sine. Ansatte med sjefene. Folket med politikerne. Det er en utvikling som henger sammen med tanker om flate strukturer. Helt ny er for øvrig ikke denne tankegangen. I Antikkleksikon (Iddeng og Wenn (red.)) står det at som «et ledd i den demokratiske ideologien sløyfet man i Athen i klassisk tid familienavnet og hadde kun fornavn og navnet på demen man tilhørte» (deme betyr bygd/kommune).

Å sløyfe etternavn har å gjøre med et ønske om likhet. Men helt likt er det ikke: Helmer og Nora, pleier vi å si om ektefellene Torvald Helmer og Nora Helmer. Et dukkehjem utkom i 1879, og skikken med at mannen omtales med etternavn og kvinnen med fornavn, har forsvunnet. Likevel er det fremdeles en tendens til at kvinner omtales med fornavn, menn med etternavn eller med fornavn og etternavn: Ibsen, Bjørnson og Amalie Skram.

En konsekvens av forkjærligheten for fornavn er at mange ikke lenger kan uttale etternavn. Jeg har hørt unge mennesker uttale Lie og Moe med en tydelig e på slutten og Hoel med en e i midten. Nynorskens far har hos noen fått uttalen Aasen med lang a. Og Stranger blir uttalt som det engelske ordet for fremmed.

Etternavn kan være til større besvær enn glede, og jeg avslutter med verdenslitteraturens mest berømte klage over etternavn (i André Bjerkes oversettelse). Her er Julies ord til Romeo:

«Det er ditt navn som er min fiende.

Du er deg selv, og ingen Montague.

For Montague er ikke hånd og fot,

arm, ansikt, eller noen annen del

av mennesket. Å, vær et annet navn!

Hva er et navn? Den blomst vi kaller rose,

vil dufte liflig uten rosens navn.»

Fra Shakespeares Romeo og Julie til andre navn på litterære verk. Hva er en god tittel på et skuespill eller en roman?

Og bakom synger titlene

Boktitler er et tema vi forfattere tenker mye på, både egne titler og andres. For meg er det sånn at tittelen av og til kommer med én gang, nesten før boken er påbegynt. Andre ganger strever jeg lenge. Jeg setter i gang omgivelsene, forlagsredaktøren strever, mannen strever, barna strever, venninner får tilsendt lister over forslag. Så en dag er den der! Eller ikke. Og snart går manus i trykken, og man må bare bestemme seg. Tittelen på min roman fra 2016 kom til meg tidlig i prosessen, den satt og var med meg hele veien. Hålke. Perfekt for innholdet, dobbeltbunn. Kort og konsis. Passelig gammeldags ord.

La oss se nærmere på noen titler. Jeg har forsøksvis laget noen kategorier. Forfatterne oppgir jeg ikke. Men de er bare et søk unna, om noen av titlene er så nysgjerrighetsskapende at dere bare må sjekke.

Mange bøker bærer navnet til hovedpersonen(e), som Romeo og Julie, og som Kristin Lavransdatter, John Gabriel Borkman, Anna Karenina, Constance Ring, Tonje Glimmerdal.

Noen boktitler består bare av ett enkeltord. Når man lar ett ord utgjøre tittelen, tilfører man kraft og betydning til ordet, og slik kan et hverdagsord bli kunst: Sult, Kilden, Perlen, Parfymen.

Noen er billedskapende fordi de er så konkrete, men likevel uventede: Stalins kyr.

Andre spiller på språklig kjent materiale: Liten svein i bærskog ut, Bukken og havresekken, Arv og miljø, Fri vilje.

Noen sammenstillinger pirrer fantasien: Zen og kunsten å vedlikeholde en motorsykkel.

Noen er poetiske: Tilværelsens uutholdelige letthet, Reise til nattens ende, Lasso rundt fru Luna, Og bakom synger skogene, Pust for meg.

Noen er så dagligdagse at de blir poetiske; her er en jeg setter høyt: Og været skiftet og det ble sommer og så videre. NRK hadde i 2009 en kåring av beste boktittel det året. Det var en romandebutant som vant med en tittel som vel kan beskrives som både hverdagspoetisk og fantasipirrende (det mangler et komma, men det får vi bære over med): Den du ringer kan ikke nås for øyeblikket.

I de siste årene der sakprosautgivelsene er preget av rimende titler om kroppsdeler (Gleden med skjeden, Manus om anus, Hjernen er stjernen, Sjarmen med tarmen, Huden er guden), er det gøy å minne om Johan Borgens roman fra 1972: Min arm, min tarm.

På engelske nettsider har jeg funnet flere lister med kåringer av de beste boktitlene. Høyt oppe på mange lister er tittelen Do Androids Dream of Electric Sheep? Det er forståelig, for tittelen er overraskende og morsom, og den spiller på noe kjent, men trekker det i en uventet retning. Et stykke nede på en av listene finner jeg en av mine favorittitler: sakprosaboken Eats, Shoots and Leaves. Det er en bok om tegnsetting, og undertittelen er The Zero Tolerance Approach to Punctuation – som mer enn antyder en nulltoleranse for slurv med komma og andre tegn. Selve tittelen er et eksempel på et tilfelle der kommareglene er brutt, og der det feilaktig innsatte kommaet fører til en ny og utilsiktet mening. I en tekst om pandaer skulle det stått at pandaen spiser skudd og blader («eats shoots and leaves»). Men med et feilplassert komma og med alle likelydinger som finnes i engelsk, forvandles setningen til at pandaen spiser, skyter og drar sin vei («eats, shoots and leaves»). Fiffig? Resultatet er en boktittel man ikke glemmer. Kanskje blir man mer kommabevisst også?

Noen titler er grammatisk pirrende på en helt annen måte: Hvis en reisende en vinternatt og Hvis døden tar noe fra deg, gi det tilbake.

En favoritt er denne: Fordi Venus passerte en alpefiol den dagen jeg blei født. Tittelen er et svar på et spørsmål som ikke stilles, men som ligger og dirrer et sted når man tar fatt på lesningen.

For øvrig har jeg fått positive tilbakemeldinger på romantittelen Hålke. En leser fortalte meg at tittelen var utmerket, for nå kunne endelig det norske folk lære forskjellen mellom holk (gammel båt) og hålke (is). Det var ikke akkurat det jeg hadde i tankene da jeg valgte tittel. Jeg takket leseren og spurte om han var norsklærer. Det var han. Boktitler appellerer til folk av vidt forskjellige årsaker.

Oppvarmingskapitlet har, på forskjellig vis, handlet om navn, om personnavn som Wirkola, Montague og Hansen, derfra var ikke veien lang til navn på bøker. Vi så hvordan en kommafeil skapte en genial boktittel. Neste kapittel handler rett og slett om misforståelser. Ord som skifter betydning –  og feilhørte sanglinjer ...