Til Lilja og Billie

Och det kommer att bli tjat,

och vi kommer säga nej.

Du kommer smälla i dörrar, och skrika:

jag hatar dig

Det blir många hårda ord.

När du sätter oss på prov,

för att se om vi står kvar

Vi kommer att älska dig då.

Oscar Danielson

© 2020 Kagge Forlag AS

OMSLAGSDESIGN OG LAYOUT: Terese Moe Leiner

ILLUSTRASJONER: Lars Fiske

ILLUSTRASJON FRONTALLAPP/AMYGDALA: iStock/Pikovit44

E-BOK: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-2591-0

Forfatteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond.

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

BRUKSANVISNING FOR TENÅRINGSDØTRE

Som nybakt far skrev jeg Verdens beste pappa. Hakkespettbok for førstegangsfedre. Da var budskapet at pappa måtte ta grep på barnerommet. Etter 17 år som jentepappa vet jeg at det samme gjelder når far har midtlivskrise, og døtrene herjes av hormonstormer, prestasjonsangst og følelser. Pappa må bruke nok tid. Han må høre etter. Han må ha det gøy. Og han må forstå at han trenger en helt annen bruksanvisning enn da hun gikk i bleier.

I manualen du holder i hendene, får du feilsøkingshjelp til å løse utfordringene med å være pappa for tenåringsjenter. Den er et forsøk på å hjelpe deg til å komme gjennom en hektisk periode med respekten, den psykiske helsen og innboforsikringen i behold. Lær deg å få i gang en samtale som ikke vil starte. Finn ut hva hun egentlig mener når hun mumler «whatever, boomer!». Og få svar på hvorfor hun oppfører seg som hun gjør. Kort sagt: Kikk under panseret på tenåringen og forstå hvorfor kortslutninger skjer. Da kan tenåringstiden bli en mye mer behagelig langtur.

I et forsøk på å forstå jentene bedre har jeg samlet innspill og råd fra forskere, psykologer, fedre og tenåringer. Det jeg har lært, er at mye av det som har irritert meg mest, også er det som gjør tenåringen unik. Hun er irrasjonell, sprø, emosjonell og uforutsigbar fordi hun jobber med å bli voksen. Men disse årene trenger ikke være så traumatiske som mytene skal ha det til. Du må bare akseptere at hun skal lære å takle verden for første gang. Du trenger å gi slipp, du trenger å stole på henne, og du trenger å vite hvordan det går med henne.

Det hun trenger å vite, er at du syns hun er bra nok uansett hvordan det går. At du er enig i at Lars er en dust, og at Kaja burde ta seg en bolle. At du kommer til å stå der oppreist og holde i den andre enden av tauet.

Og at du kommer til å elske henne gjennom hver eneste krangel, hver eneste krise, hver eneste klem. Resten av livet.

Oslo, januar 2020

Per Asbjørn Risnes jr.

KVISETID OG KRISETID

Forbered deg på livet som
middelaldrende jentepappa

FØRTIS MED FJORTIS

Si hei til hormonstorm til frokost og lesebriller som aldri er der du la dem.

For fem minutter siden hadde hun teselskap for dukker og tøybamser. Nå har hun plutselig temperamentet til en såret hunnbjørn som snerrer til deg at «Jeg vil ikke ha noen klem!» – før hun i neste setning spør om du kan hente henne på fest i kveld.

Jeg visste jo at det kom til å skje, selv om jeg i mange år bare utsatte å tenke på det.

Jeg visste at alle prinsesser vokser opp og blir Buffy the Vampire Slayer. Det var jo ikke få som advarte meg mot tiden med tenåringsjenter i huset. De hadde på en måte rett. Ingenting blir som før. Livet med tenåringsdøtre er både verre og bedre enn du kunne ha forventet.

Refleksreaksjonen til folk når jeg sier jeg har to tenåringsdøtre, er fortsatt: «Stakkars deg», «Går det bra?» «Fullt hormonkjør!» eller «Sitter du klar med haglen?»

Klisjéen er lett å le av. Men den stemmer egentlig ikke her hos oss. Det skyldes nok gode gener fra morssiden.

Når jeg skriver dette, har jeg nettopp snakket med den yngste på 14 som har kommet hjem fra skolen. Hun ringte for å si at hun ikke skulle på dansing i dag. Det høres ut som skryt når jeg sier hun tilbød seg å lage middag og gå tur med hunden i stedet. Men det er sant.

Det er også sant at hun andre dager bruker tre timer på matteleksene fordi hun samtidig må se gamle Friends-episoder. Og det er sant at vi ofte krangler om nettopp det. Vi krangler også om hvem som er den morsomste i Friends.

Jeg vet ikke så mye om tenåringsdatteren din. Hun er mest sannsynlig helt unik. Det er de alle i den generasjonen. Jeg er usikker på om mine døtre er representative for tenåringsjenter flest, utover det faktum at de, som de aller fleste tenåringer, klarer seg ganske bra. Jeg håper de har flere hemmeligheter enn det virker som, men jeg håper de ikke har så mange som jeg hadde da jeg var på deres alder. Det er ingen botox eller tatoveringer å se. Ingen har hittil blitt kjørt hjem av politiet. De kan fortsatt bli sektmedlemmer eller influensere. Men foreløpig ser det greit ut.

Og jo da, noen ganger kan det være mer følelser enn jeg klarer å absorbere. Det er en strøm av høylytt kjefting og tause fornærmelser. Det er intenst både på godt og vondt. Den som trodde at det var småbarnsperioden med bleier, trass og smokkavvenning som var hovedjobben som forelder, får raskt justert verdensbildet sitt.

Som en kamerat sier: «Jeg kunne selvsagt ha valgt noe enklere og billigere å gå i gang med. Oppdrett av travhester, for eksempel. Men det hadde ikke vært like mye action.»

Å være tenåringspappa er å plutselig leve med hormonstorm på badet, tredje verdenskrig til frokost og lesebriller som aldri er der du la dem i går.

Jeg blir ikke invitert til Åndenes makt om jeg spår at du som nettopp er blitt tenåringspappa, antakelig også er middelaldrende. Enten du identifiserer deg som det eller ei.

Det er et enkelt regnestykke. De aller fleste førstegangsfedre er rundt 30 år gamle. Det vil si at når din eldste datter kommer i puberteten, er du et sted mellom 40 og 47 år. Tenåringskrisen inntreffer altså samtidig med midtlivskrisen.

Det er et hormonkrasj som antakelig ikke var meningen fra naturens side.

Det er vår egen feil. Eller, egentlig er det statens feil, som fra 80-tallet og fremover har pushet altfor mange til å ta en lang utdannelse vi strengt tatt ikke har hatt bruk for. Staten ga oss billige studielån og slapp inn alle som ville, på universitetene for at vi ikke skulle fylle opp arbeidsledighetsstatistikken. Og slik endte vi som diplomøkonomer i regnskapsfirmaer, sosialantropologer i reklamebransjen og byråkrater med hovedfag i sammenliknende politikk eller administrasjon- og organisasjonsvitenskap.

Vi strakk «senåringstiden» så langt vi kunne. Vi ble ikke modne før vi var i slutten av 20-årene. I beste fall. Vi er en generasjon menn som har perfeksjonert evnen til å beholde gutten i oss, enten det handler om å følge Rolling Stones på enhver konsert innenfor 100 mils omkrets eller stå ukevis i en elv for å fiske ørret som vi slipper ut igjen.

Det var ingen som sa at vi burde skaffe oss barn tidligere for å unngå å få tenåringer samtidig som vi skulle trene oss opp til Ironman eller finne meningen med livet i dyre hifi-produkter. Det var ingen som minnet oss på at 40-årene er en nedadgående spiral av muskelsvinn, lesebriller og panisk kamp mot forfallet. Og at tenåringer er på en omvendt oppadgående spiral.

Vi ventet til det nesten var for sent. Vi måtte gjennom mange feilslåtte forsøk, der vår umodenhet og ansvarsfrykt ikke var kompatibel med våre jevnaldrende kvinners biologiske klokke. Og når vi omsider klarte å skaffe oss en partner, brukte vi enda noen år på behagelig tosomhetsluksus med city-breaks og parmiddager.

Vi ventet på det rette tidspunktet. Vi ventet på at vi skulle være 100 prosent klare, på at alt skulle ligge til rette. At inntekten, karrieren, huskjøpet, oppussingen og stjernenes plassering skulle gå opp i en høyere enhet. Og dermed ble vi småbarnsforeldre i 30-årsalderen. En voksen gjeng som forsøkte å rette på det faktum at vi burde begynt tidligere, gjennom å forsøke å gjøre våre barns barndom perfekt.

Ikke at det er noe galt med det. Et britisk-amerikansk forskningsprosjekt undersøkte 15 000 tvillingpar for å kartlegge «geek-faktoren» knyttet til foreldrenes alder. Resultatene viste at barn, og spesielt sønner, av eldre fedre hadde høyere IQ og var mindre sårbare for sosialt press.

En annen studie antydet at sperm fra eldre fedre har lengre DNA-sekvenser på enden av kromosomene, noe som kan føre til at både barna og barnebarna deres lever lenger enn andre.

Generelt er eldre foreldre mer tålmodige og flinkere til å sette grenser. De kjefter mindre, har bedre økonomi og lettere for å hente frem minner fra sin egen barndomstid. Dette syns de aller fleste tenåringer er sick boooring, men det bidrar til å bygge deres personlighet på sikt.

Vi ble altså curlingforeldre til passe nerdete barn. Og vi ble barnenerder. Vi diskuterte hvilken barnevogntype som var best, og om barna ville ta skade av å gråte i 15 sekunder. Vi laget økologisk hjemmelaget barnemat. I det minste tenkte vi at vi burde ha gjort det, før vi varmet opp et glass fra butikken.

Du som er tenåringspappa nå, har vært en del av den store papparevolusjonen. Du tilhører den første generasjonen fedre som har stått ved siden av mødrene på fødestuen og hjulpet dem med å puste som en hund, slik de hadde lært på yoga for gravide. Du har med den største selvfølge skiftet bleier på kjøpesentertoaletter og både levert og hentet i barnehagen på samme dag. Du har flettet hår, deltatt på foreldremøter og lekt rollespill med Ariel-dukker. Dagens tenåringspappaer har lagt ned mer innsats og tid i småbarna sine enn noen tidligere fedregenerasjoner.

Ennå vet vi ikke helt hva det kommer til å gjøre med barnas fremtidige psykiske helse. Om de kommer til å klare seg alene.

Eller om vi kommer til å klare oss alene.

Foreløpig har du huset fullt av tenåringshormoner. Middelaldrende menn og tenåringsdøtrene deres deler hus når kroppen, hjernen og livet generelt plutselig forandrer seg og alt blir kaos. To intense livsfaser inntreffer samtidig. Hormonproduksjonen til døtrene våre er på høygir, som i en kinesisk bilbatterifabrikk. Sjokket er at endringene også skjer med oss fedre. Våre testosteronlagre og muskelmasse styrer mot opphørssalg.

Vi skulle jo aldri bli gamle.

10 TEGN PÅ FØRTIS OG FJORTIS I HUSET

Det begynner å vokse hår på steder der det før var glatt hud.

Brystkassen buler ut, hoftene blir bredere, nesen og ørene blir større.

Klærne sitter strammere og strammere. Det blir umulig å finne bukser som passer.

Hukommelsen blir mer og mer upålitelig.

Konsentrasjonen faller ut oftere enn wi-fi-
dekning på høyfjellet.

Trøttheten kan slå til midt i en samtale.

Alt og alle blir plutselig veldig irriterende.

Fremtidsutsiktene ser dystre ut.

Lysten til å bare være inne og se på skjerm er større enn noe annet.

Hormoner gjør livet kaotisk og uforutsigbart.

Tenåringsjenter og middelaldrende menn er de to befolkningsgruppene som statistisk sett har størst sjanse for å bli deprimerte. De er også like dårlige til å uttrykke følelsene rundt det. Tenåringen fordi hun ikke har lært det ennå. Og den middelaldrende mannen? Fordi han ikke har lært det ennå, han heller.

Men kanskje kan begge to komme godt ut av dette hormonkrasjet.

Du kommer nok aldri til å forstå helt hva som foregår i hodet hennes. Eller hva som foregår i ditt eget. Men det kan uansett gjøre dere begge godt at du jobber litt med teenathlon-strategien.

For eksempel kan du se på brytekampen med tenåringsdøtre som et spennende tilskudd i et tiår der livet kan synes å gå altfor fort, uten at det egentlig skjer noe. For hva er egentlig alternativet ditt? Å lese deg opp til Kvitt eller dobbelt på lafteteknikker og ukjente slag under andre verdenskrig? Slå sjefen på treningsappen Strava?

Du har et helt liv bak deg med erfaringer og kunnskap og verdifulle fiaskoer. Hun har ikke engang tatt lappen eller bestilt en pizza på egen hånd.

Men hun er fra Fremtiden.

Og der sier de: Du. Vet. Ingenting.