Lars Fr. H.
Svendsen

Løgnens filosofi

© 2020 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Erland Gyllensten Banggren

Layout og e-bok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-2723-5

Kagge Forlag AS

Tordenskiolds gate 2

0160 Oslo

www.kagge.no

Ikke at du løy for meg, men at jeg ikke lenger tror på deg, har rystet meg.

Friedrich Nietzsche

Innledning

Alle lyver. Alle fordømmer løgn. Vi lyver selv om vi er enige om at det er galt å lyve. Vi lyver av hensyn til oss selv, for å virke bedre – eller mindre slette – enn vi er, for å skaffe oss fordeler og for å slippe ulemper og ubehag. Vi lyver også av hensyn til andre, for å skåne deres følelser eller for å forhindre at det går dem ille. Ofte vil det ikke være opplagt om vi lyver av hensyn til oss selv eller andre – vi forteller gjerne oss selv at det er av hensyn til andre, men det innebærer ofte at vi der og da lyver for oss selv.

Jeg kan ikke huske når jeg fortalte min første løgn, og heller ikke hva jeg løy om. Antakelig var jeg i tre–fireårsalderen, for det er da vi mennesker begynner med slikt. Sannsynligvis løy jeg for å slippe unna klander for å ha gjort noe galt. Noen dyktig løgner er jeg aldri blitt. Faren min, derimot, han var en formidabel løgner. Det dreide seg ikke om ondsinnede løgner, men om skrøner og narrestreker, og broren min og jeg gikk fem på nesten hver bidige gang. Moren min klarte derimot som oftest å gjennomskue ham. Selv greide jeg nesten aldri å lure noen med mine løgner. En av ulempene med å være yngst i en familie er at alle andre har et mentalt forsprang på en. Kanskje det var derfor jeg aldri utviklet meg til noen dyktig løgner – jeg lyktes så sjelden at det var lite inspirerende å fortsette. Imidlertid sluttet jeg ikke helt.

Etter at løgnens mulighet ble åpenbart for meg, har jeg løyet for alle mennesker jeg har hatt en relasjon til. Jeg har løyet for foreldrene mine, broren min, kjærester, kone, barn, venner og kollegaer. Etter den innrømmelsen føler jeg et behov for å pynte på bildet og si at jeg for det meste har vært ærlig mot dem alle. Ærligheten er ikke nødvendigvis bare uttrykk for en god karakter, men skyldes også at tilværelsen er enklere når man er ærlig. Løgneren må huske dobbelt så mye som den sannferdige – både hvordan noe egentlig forholdt seg, og hva han har sagt. Jeg foretrekker en ukomplisert tilværelse fremfor det motsatte. Slik sett handler ærligheten vel så mye om egen bekvemmelighet som om moral. Hensynet til egen bekvemmelighet er imidlertid en leirgrunn å bygge ens handlingsliv på.

Av løgnene jeg har fortalt, liker jeg å tro at de fleste av dem har vært «hvite», ved at jeg har forsøkt å skåne noen direkte ved å være lite sannferdig overfor dem eller indirekte ved å snakke usant til noen andre om dem. Det har imidlertid også vært mange av det «grå» eller til og med «svarte» slaget, hvor det kun har vært hensynet til meg selv som har vært bestemmende, hvor det å fortelle sannheten ville skapt større ubehag eller vansker for meg enn å fortelle en løgn. Forhåpentlig har jeg stort sett unngått de virkelig kullsvarte løgnene, hvor man med vitende og vilje skader noen andre ved å fortelle en løgn. De hvite løgnene har nok vært i flertall. Betyr det at det jeg har gjort er greit? Er det moralsk akseptabelt å fortelle hvite løgner? Det kan selvsagt også tenkes at jeg lider under et så voldsomt selvbedrag at jeg skjuler løgnaktighetens omfang for meg selv, men jeg tror ikke det.

De fleste mennesker er for det meste sannferdige.1 I det store bildet av alt vi sier til hverandre, utgjør løgner en svært liten andel. Imidlertid betyr ikke det at løgn ikke er et fenomen av stor betydning. Én løgn kan, hvis den er graverende nok, ødelegge et ekteskap, et vennskap, en karriere eller et liv.

Dagens filosofiske diskusjoner av løgn kretser i stor utstrekning rundt spørsmålet om hva løgn er, om hva som gjør løgn til løgn og skiller det fra andre, beslektede fenomener. Disse diskusjonene er overveiende språkfilosofiske.2 Selv om jeg også kommer til å ta for meg slike spørsmål, er det mer etiske spørsmål som står i sentrum for min undersøkelse. Det finnes omfattende løgnforskning innenfor sosialpsykologien, men jeg vil i liten utstrekning ta for meg den.3 Noen funn i denne forskningen kan likevel nevnes kort her. Folk lyver mindre ansikt til ansikt med andre, og mer når de for eksempel sender tekstmeldinger. Ekstroverte mennesker lyver mer enn introverte, også når vi justerer for at de ekstroverte har mer sosial interaksjon. Menn og kvinner lyver omtrent like ofte, men kvinner lyver oftere for å skåne andres følelser og menn mer for å fremheve egen fortreffelighet. Ikke minst lyver vi mindre for mennesker vi har en nær relasjon til, og vi opplever det også som mer ubehagelig å lyve for dem.

Det første kapitlet er viet en begrepsavklaring av hva vi forstår med «løgn». For å klargjøre vil vi også se nærmere på begrepene sannhet og sannferdighet, og vi vil avgrense løgnen fra dens nære slektninger, sannaktighet og bullshit. Å lyve forstås som å si noe man mener ikke er sant i en sammenheng hvor den man snakker med, har rimelig grunn til å anta at man snakker sant. Det er viktig for den videre fremstillingen at de mest grunnleggende begrepene er gitt en noenlunde presis betydning.

Det neste kapitlet tar for seg ulike syn på løgn i den filosofiske etikken, og kan grovt sett sies å konkludere med at det nesten alltid er galt å lyve – og det gjelder også såkalte hvite løgner – men at det finnes spesielle tilfeller der løgn kan forsvares. Deretter vender vi oss mot en bestemt type løgner, nemlig dem vi forteller oss selv. Vi er notoriske selvbedragere, og samtidig synes vi å ha en forpliktelse overfor oss selv til å være ærlige overfor oss selv. Dessuten: Hvis du er «offer» for et omfattende selvbedrag, hvis du ikke evner å være sannferdig overfor deg selv, evner du neppe å være sannferdig overfor andre. Hvis ikke du kan stole på deg selv, kan heller ingen andre stole på deg.

Å lyve er generelt galt, men å lyve for dine venner er særlig galt fordi du har et spesielt tillitsforhold til dem, og dette er tema for neste kapittel. Venner har en sterkere forpliktelse til å være sannferdige overfor hverandre enn hva de har overfor «bekjente» eller fremmede. Det innbefatter også en forpliktelse til å fortelle ens venner ubehagelige sannheter om dem selv. De fleste refleksjonene rundt vennskap og løgn vil også ha gyldighet for ens forhold til en kjæreste eller ektefelle. Om noe, vil poengene gjøre seg ekstra sterkt gjeldende der fordi det i de fleste tilfeller dreier seg om en enda sterkere tilknytning, og hvor et tillitsbrudd i form av løgn kan oppleves som et særlig stort svik.

Derfra foretar jeg et sprang fra løgn i de næreste relasjonene til løgn på et samfunnsnivå, og ser på løgnens plass i det politiske liv. Etter en gjennomgang av de viktigste filosofiske bidragene til hvilken rolle løgn kan eller bør spille i politikken, hvor tenkere som Platon, Niccolò Machiavelli, Thomas Hobbes, Max Weber og Hannah Arendt diskuteres, vender jeg meg mot den virkelige politikken og diskuterer hvorfor politiske aktører – med vekt på statsledere – lyver, og hvorvidt de har en moralsk akseptabel grunn til å gjøre det. Til slutt i kapitlet diskuterer jeg den politiske skikkelsen som stiller de fleste andre løgnhalser fullstendig i skyggen: Donald Trump.

I det avsluttende kapitlet diskuterer jeg hvordan vi bør forholde oss til løgn, ikke bare egen løgn – hvor svaret opplagt er at vi bør forsøke å unngå det – men også det faktum at andre lyver. De fleste av oss er ikke særlig gode til å avsløre løgner. «Tegn» på ærlighet og uærlighet er lite verdt. Du gjør imidlertid klokt i stort sett å anta at folk snakker sant av den enkle grunn at de stort sett gjør det. Du vil bli lurt nå og da, men det er bedre å bli lurt fra tid til annen enn å leve livet med en kronisk mistillit til andre.