Stein Aage Hubred

Skjulte spor

Copyright © 2002 by Schibsted Forlag AS

Omslagsillustrasjon: Jan Bergerlind

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6356-4

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

1

Sommeren 1960

Langt inne i skogen slynget en kjerreveg seg fram mellom høye trær, lave knauser og store steiner kledd med skorpelav i forskjellige nyanser av kvitt, gult og grønt. Ved en bakketopp sto en stor, svart varebil parkert, men ingen mennesker var å se.

Enda lenger inne i skogen skiftet landskapet karakter. Det ble lysere, og høye furutrær på en skogbunn dekket av kvitt reinlav og tyttebærlyng speilte seg på den blanke vannflata i et stort skogstjern. Det var Rudstjernet, og ved den idylliske bredden satt Katt Engseth og hennes store og hittil eneste kjærlighet, Pål Ivar Sollie.

Det var juni, og sjøl om det var et litt kaldt drag i lufta ennå, var det mer enn varmt nok i sola, som sto høyt på himmelen på denne årstida. Myggen hadde ikke begynt å bli plagsom ennå, og Katt nøt både været og de vakre omgivelsene. Men mest av alt nøt hun å være sammen med Pål Ivar.

Det var som om hun fløt bort der hun satt, med armene hans rundt seg og leppene hans mot sine. Det var et hett kyss, og tunga hans gjorde små underverker med hennes. Blodet bruste og hjertet banket hardt og fort, og det kjentes som om kroppen sto i brann. Slik var det alltid når Pål Ivar kysset henne, og det gjorde han ofte.

– Kjæreste Katt, sa han da han hadde avsluttet kysset og fått igjen pusten, – det er så utrolig godt å kysse deg. Je har aldri kjent maken.

– Itte je heller, mumlet hun, og det var sant. Men så hadde hun bare kysset én eneste gutt før Pål Ivar, og det var et kyss som hadde kommet brått på henne og vippet henne helt av pinnen.

– Je blir aldri lei, sa han og lette etter munnen hennes på nytt, og hun ga villig etter. Det kilte i leppene og i tunga, og i de små, faste brystene og underlivet. Det gjorde henne urolig, men samtidig var det så godt at hun ville ha mer, mye mer. Hvorfor gjør du ikke noe mer? ropte det stumt inne i henne.

Pål Ivar hadde aldri gått lenger enn til å kysse henne, og hun hadde elsket ham enda høyere på grunn av det. I hvert fall til å begynne med. Men nå begynte kroppen å lengte etter noe mer. Hun visste sjølsagt hva det var, men ikke hvordan det var, og hun både gledet og grudde seg til å finne det ut.

– Je . . . Du gjør meg så rar, gispet hun da han ga slipp på leppene hennes.

– Hva trur du at du gjør med meg? Stemmen hans var hes. – Je må slåss med meg sjøl hele tida, Katt.

– Hvorfor det?

Han smilte og plukket ei pakke Blue Master opp fra jakkelomma. – Du er så god at du gjør meg helt vill, jenta mi. Je må slite for å styre meg.

Hun hadde lyst til å si at han ikke trengte å slite riktig så hardt, at han i hvert fall kunne prøve å gå litt lenger. Men det passet seg vel ikke? Hun ville ikke bli slik som Hilde, som hun syntes oppførte seg umoralsk. Sjøl om hun elsket Pål Ivar så høyt at det gjorde vondt noen ganger, kunne hun ikke få seg til å si at hun hadde lyst.

Pål Ivar tente en sigarett og så på henne. – Du vil vel som vanlig itte ha?

– Nei takk, sa hun lavt og prøvde å samle seg. Det var ikke lett, for kroppen hennes kjentes annerledes enn hun var vant til. Det ville si før hun begynte å kline med Pål Ivar. Han gjorde noe med henne, og av en eller annen grunn følte hun seg syndig. Skulle skikkelige jenter ha slike følelser? Hun trodde ikke det, sjøl om Hilde hadde sagt noe annet. Men Hilde var i hvert fall ikke skikkelig. Dessuten var hun ondskapsfull, uten at Katt kunne se noen direkte sammenheng mellom de to tingene.

Hilde hadde fortalt henne litt av hvert. Om hvor ville guttene var etter å gjøre det, og at de ofte lovet gull og grønne skoger om de fikk slippe til. Og at de snakket om jentene seg imellom. Katt hadde aldri skjønt hvordan Hilde torde å ligge med så mange når hun visste at de snakket om det etterpå. Hilde hadde også sagt at de sa at de jentene som gjorde det, var kåte.

Det måtte være forferdelig å bli omtalt som kåt. Eller at noen skulle tro noe slikt om henne. Sjøl om hun antok at hun kanskje var nettopp det, ville hun ikke for noen pris innrømme det overfor Pål Ivar. Og slett ikke overfor noen andre.

Pål Ivar tok et djupt drag av sigaretten. – Vet du at vi er i Elverum nå? spurte han, antagelig mest for å snakke om noe nøytralt.

– Nå tuller du. Vi er da i Løten, vet je?

– Nei, faktisk itte. Vi passerte grensa rett her nede. Elverum kommune eier en liten kant ned mot Vesle Rokosjøen.

Katt trakk på skuldrene. – Det er uansett veldig pent her. Se der, under trærne der borte. Det er nesten kvitt av skogstjerner. Skal vi plukke noen?

– Når vi skal dra igjen, sa han dovent. – Du har vel itte lyst til å gå ennå?

Katt smilte og stirret ned på den rolige vannflata. Furuskogen avspeilet seg så perfekt i vannet at det var nesten nifst. En hanngjøk satte plutselig i å gale igjen etter å ha tatt seg noen minutters pause. Hun hadde ikke hørt gjøken så mye på flere år som hun hadde gjort i den siste timen her ved tjernet.

– Hva tenker du på?

– Je tenkte at her kunne je sitte til evig tid, sa hun. – Hvis bare været holdt seg og du var her. Er det fisk ute i tjernet?

– Ja visst. Abbor, mort, gjedde. Kanskje til og med ørret, for elva som renner ut fra tjernet, munner ut i Glomma. Kanskje vi skulle ta med oss fiskestenger neste gang?

– Å ja! sa hun. – Je fisket mye før. Agnar var . . . Hun tidde og så vaktsomt på ham.

– Agnar? sa han og så skarpt på henne.

– Det var ingenting, sa Katt fort. – Ingenting å bry seg om. Bare en je var venn med før. Vi pleide å dra på fisketurer sammen.

Pål Ivar sugde hissig på sigaretten. – Det har du aldri sagt noe om, sa han morskt. – Hvem er denne Agnar?

– En som har gått i klassa mi. Vi er snart ferdige på skolen nå, og vi snakker nesten itte sammen lenger.

– Je er itte interessert i hvem du går sammen med på realskolen. Pål Ivar satte seg opp og spiddet henne med blikket. – Je er interessert i hvem du har vært så god venn med at dere har vært på fisketur sammen.

– Er du sjalu? spurte hun vantro og kjente at et lite smil lekte rundt munnen. Hun kunne ikke dy seg. Det måtte bety at han virkelig brydde seg om henne.

– Det kan du ta deg faen på!

– Pål Ivar! utbrøt hun forskrekket. – Er du sint?

Han tok seg krampaktig sammen og skar en grimase. Så smilte han. – Itte på deg, Katt. Nei, aldri på deg. Det må du itte tru.

– Så godt. Hun smilte lettet tilbake, sjøl om hun ikke hadde vært det minste redd. Pål Ivar var snill, det visste hun, uansett hva de fleste sa. – Det hadde je itte orket, Pål Ivar.

– Je klarer itte å bli sint på deg, Katt. Men je vil vite hvem denne Agnar er.

Hun nølte. Hun visste hvordan han ville reagere når han fikk vite det. Det hadde aldri vært noe godt forhold mellom familiene Sollie og Nordhagen. Men hun visste også at det ikke var noen veg utenom. Hun hadde forsnakket seg, og hadde hun sagt A, måtte hun si B.

– Agnar på Lundstad, sa hun for å slippe å si slektsnavnet som Pål Ivar hatet.

– Nordhagen! Det kom som et skjellsord.

– Ja, det var Agnar Nordhagen. Han var en grei fyr . . . er det sikkert ennå. Je visste jo ingenting om deg den gangen.

Han pustet tungt. Det var ingen tvil om at han sloss med seg sjøl. Så virket det som om han vant kampen, og han presset fram et stivt smil.

– Det var . . . leit å høre, sa han.

– Je vet hva du mener om dem, sa hun fort. – Men du tar feil, har je jo sagt til deg. Oddvar er alle tiders, og Agnar . . . ja, han var bare en god venn. Med god venn mener je akkurat det og ingenting mer, Pål Ivar. Je hadde vært veldig ensom uten ham.

– Dere var bare kamerater?

Katt nølte, men så nikket hun.

– Bare kamerater.

Det ville uten tvil være dumt å fortelle at Agnar var den eneste som hadde kysset henne før hun traff Pål Ivar. Det hadde skjedd bare én gang, på en fisketur til Hammardammen, og kysset hadde forvirret henne så pass at hun var blitt rasende på Agnar. Etterpå hadde hun nesten ikke pratet med ham.

Pål Ivar slappet tydelig av. – Det er bra, sa han etter ei stund. – Uansett hva du sier, er je itte enig med deg når det gjelder Nordhagen-folka. Sjøl om je gjerne vil være enig med deg.

– Det vet je, sa hun lavt.

– Ja, itte sant? Du vet at je vil du skal ha det bra?

Katt nikket. – Du er snill, Pålli.

Han skar en grimase. – Du vet at je itte liker det navnet. Det minner meg om peanøtter. Eller ei papegøye.

– Det er jo bare et kjælenavn. Som at alle kaller meg Katt i stedet for Katrine.

– Det er itte det samme, slo han fast. – Men fra det ene til det andre . . . Skal vi bade?

– Er det itte fryktelig kaldt, trur du?

– Itte i sola. Men vatnet er vel itte så varmt ennå. Det er itte lenge sida det lå snø i nordhellingene her. Femten–seksten grader, tipper je.

– Det er altfor kaldt, sa Katt med litt ekstra skjelving i stemmen. – Je vet itte om je orker.

–  Du? ertet han. – Du som itte er redd for noen ting? Du lar deg vel itte skremme av litt kaldt vatn?

– Men vi kan itte bade. Vi har itte med oss badedrakt.

Pål Ivar så på henne med smale øyne. – Det kommer aldri noen hit, Katt. Itte nå, mener je.

– Du mener itte . . .? Hun lot resten av spørsmålet bli hengende i lufta.

– Jo visst. Det er akkurat det je mener.

– Men det er jo . . .

– Nei, det er det itte. Vi har vært sammen ei stund nå, Katt. Det er da du og je, itte sant?

– Jo, men . . . Je har aldri vist meg naken for noen. Itte for noen mann, i hvert fall.

– Det skal du itte gjøre heller. Ingen andre enn meg. Du er min, Katt.

De grønne øynene hennes fikk et drømmende uttrykk. – Je er visst det, sjøl om je itte liker å bli omtalt som en ting du eier. Je vil itte bli eid av noen.

– Du kan kalle det hva du vil, men du er likevel min. Og nåde den som prøver å ta deg fra meg.

Katt sukket og spisset leppene mot ham, og Pål Ivar trodde han skulle miste pusten. Han hadde aldri sett noe så vakkert. Det hogg til i bringa hans, og han tenkte enda en gang at han var alvorlig angrepet av den kjærligheta som han sjøl aldri hadde trodd på. En indre stemme advarte ham om at det var farlig, for han ønsket egentlig å være en fri mann med sine egne tanker og meninger. Ikke det at Katt la noe press på ham, men han hadde altfor lett for å føye seg når hun gikk inn for noe. Da var han liksom ikke helt seg sjøl lenger.

De fuktige, lett atskilte leppene hennes var så altfor fristende, og han bøyde seg fram for å kysse dem. Hun møtte ham på halvvegen, og sigarettstumpen fór i en halvsirkel gjennom lufta og landet i vannet. Leppene hennes var så mjuke og utrolig søte at han plutselig stønnet, og det sprengte i skrittet, der underbuksa plutselig syntes altfor trang.

– Katt . . . mumlet han.

– Ja, Pålli?

Han glemte hva han hadde tenkt å si. Han glemte til og med å ergre seg over at hun brukte det forhatte navnet. Det han hadde lyst til, var å skrike ut at han ville ha henne, og at han ville ta henne nå, her på skogbunnen ved sida av Rudstjernet. Han hadde lyst til å kaste seg over henne, overøse henne med kyss og . . .

Men han kunne ikke gjøre det. Ikke med Katt. Hun kom sikkert til å tro at han var gal, og bli vettskremt. I stedet strøk han henne over det svarte, glatte, kortklipte håret og mumlet noe hun ikke oppfattet.

Katt slo armene rundt nakken hans. – Stakkars gutten min, hvisket hun. – Har du det vanskelig?

– Ja . . . Je trur je må ha mistet meg sjøl en eller annen gang etter at je traff deg, Katt.

– Je elsker deg, sa hun enkelt og strøk fingrene over nakken hans og opp mot øret. Det fikk det til å ile nedover ryggen hans og sendte noe som lignet strømstøt, ned i det harde lemmet. Han lurte på om hun merket det.

Om han ikke hadde mistet seg sjøl, kjente han seg i hvert fall ikke igjen. Når det gjaldt jenter, hadde han aldri sagt nei til noen som så godt ut. Uten å nøle hadde han tatt imot det som ble budt ham. Men når det gjaldt Katt, var han livredd for å gå for fort fram. Han ville ikke gjøre henne vondt eller risikere å skremme henne. I hans øyne var hun ren, en vakker uskyld som måtte pleies med omhu, en knopp som ikke måtte plukkes før den sprang ut i full blomst.

Herregud, om noen skulle få vite at han gikk med slike tanker . . .

Det føltes som galskap. En berusende galskap, riktignok, og han visste ikke hvor lenge han kunne holde det ut. Handa som strøk ham over nakken og banet seg veg nedover under skjortekragen, gjorde ham enda hardere, og han lirket seg lempelig fri og reiste seg med ryggen mot henne.

– Hva skal du?

– Je må avkjøle meg, sa han nesten sint og åpnet beltespenna. – Du får gjøre som du vil, Katt, men je skal i hvert fall bade.

– Naken, sa hun tafatt.

– Du får snu deg hvis du itte vil risikere å få sjokk, sa han og trakk ned olabuksene. Da han snudde litt på seg, så hun den store bulen på de kvite underbuksene. Hun ville se bort, men klarte det ikke. Som hypnotisert fortsatte hun å stirre på ham.

Han knyttet opp skolissene og fikk av seg skoene. Etterpå var det nylonsokkenes tur. Katt stirret fremdeles. Det var som å se sakte film.

Han rettet seg opp, og igjen gikk blikket hennes til bulen på underbuksa. Den var voldsom. Hun hadde aldri kunnet forestille seg at den kunne bli så stor.

Pål Ivar kneppet opp skjorta og trakk den av seg. Han var ikke så blek som en skulle vente etter en lang vinter, men han var jo aldri blek i ansiktet heller. Brystkassa hans var nesten dekket av svart, krøllet hår, men ikke mer enn at hun syntes det kledde ham. Musklene bulet under den lyst brune huden. Han var så vakker at hun ikke fikk øynene fra ham. Og han elsket henne, tenkte hun. Det var hun sikker på, sjøl om han aldri hadde innrømmet det.

Han nølte litt, så dro han av seg underbuksene og kastet dem fra seg i lyngen.

– Je advarte deg, sa han unnskyldende.

Hun hørte knapt ordene. Kjønnet hans sto rett ut, eller litt skrått oppover, og var så stort at hun gispet. Noe så stort kunne umulig komme inn i henne, og det var da det som var meninga? Pål Ivar måtte være unormalt bygd der nede, tenkte hun og kjente hjertet synke i bringa.

– Itte se så redd ut, sa han bekymret. – Det er du som har gjort den slik.

– Har je?

– Med kyssene dine. Med lukta di. Med de gode, varme hendene dine. Med hele deg.

– Je har aldri sett noe slikt, sa hun undrende.

– Nei, je får da itte håpe det. Det er bare meg du skal se på den måten, Katt.

– Den er så stor! Den skremmer meg. Det kan itte være normalt, nesten hvisket hun.

– Jo da, det er det, forsikret han henne. – Je er opphisset nå, men bare vent til je har tatt en svømmetur. Da blir det itte mye igjen av denne karen.

– Nå tuller du.

– Nei da, vent og se.

Han snudde seg og gikk ned til vannkanten. Sekundet etter plumpet han uti så vannet rakk ham til litt over knærne. Så kastet han seg framover og la på svøm. Et skarpt utrop fortalte Katt at det nok var i kaldeste laget.

Hun ble sittende og se etter ham der han svømte utover. Vannet bølget bak ham og i store sirkler utover vannflata. Det så herlig forfriskende ut. Skulle hun hoppe uti, hun også? Som han hadde sagt, kom det sikkert ingen hit nå.

Det var veldig fristende. For fristende.

Nølende trakk hun av seg den tynne sommerblusen og avslørte en liten, grønn behå. Hun følte seg syndig dristig der hun satt. Hva om han syntes at brystene hennes var for små?

Hun reiste seg brått og trakk ned buksene. Sko og sokker fulgte, og så sto hun der i bare truse og behå.

Hun grøsset, men ikke av kulde. Skulle hun våge å kaste seg uti? Han syntes sikkert hun var veldig blek. Hun hadde kanskje for smale hofter også? Kanskje hun ikke var bra nok for ham?

Jo da, forsikret hun seg sjøl. Pål Ivar ville aldri si noe slikt. Men kanskje han ville bli skuffet når han fikk se henne naken? Tanken var nesten ikke til å holde ut. Hun kom til å dø av skam hvis hun fikk se skuffelsen slukke gløden i øynene hans.

Han svømte ennå utover. Hvor langt hadde han egentlig tenkt seg? Tjernet var stort, så han hadde vel aldri tenkt å svømme over til den andre sida? Han kom sikkert til å snu snart . . .

Fort, mens han ennå hadde ryggen mot henne, trakk hun av seg trusene og kneppet opp behåen. Så hoppet hun uti.

Vannet var iskaldt. Hun gispet og kavet litt rundt seg før hun la seg framover og svømte etter Pål Ivar.

Agnar Nordhagen gikk plystrende langs den gamle militærvegen med fiskestanga i handa. Det var egentlig en kjerreveg mellom Skogbygda i Løten og Elverum. Men vegen var bra nok til at en kunne kjøre bil på den, i hvert fall det meste av strekninga. Agnar hadde ikke undersøkt om det gikk helt fram. Han hadde ingen bil heller, så det spilte inga rolle for ham. Men han visste at det var sju–åtte kilometer fra bygdevegen i Løten og over til Glomma.

Fra han var liten gutt hadde Agnar hatt én lidenskap i livet: å fiske. Senere hadde han utvidet interessa med et nytt felt – jenter. Nå var han sytten år og hadde igjen bare én lidenskap. Det var derfor han gikk her nå med fiskestanga.

Jentene var ikke like lokkende som før. Ikke etter at han hadde forelsket seg i Katt. I et uforsiktig øyeblikk hadde han kysset henne, og hun var blitt rasende. Sjøl var han blitt forvirret over sinnet hennes, men han hadde trodd at hun ville roe seg med tida.

Det hadde ikke skjedd. Sjøl om de gikk i samme klassa det siste året på realskolen, hadde hun nesten ikke snakket til ham etter det som skjedde.

Men han hadde aldri glemt henne. Han drømte om henne om natta og dagdrømte om dagen. Han kunne sitte og sluke henne med blikket i timene på skolen. Det var helt trygt, for hun så aldri i hans retning mer.

Han kunne ha slått seg sjøl fordi han hadde skremt henne. Hadde han vært litt mer forsiktig, kunne han ha vært vennen hennes ennå. Og kanskje kjæresten også.

Kjerrevegen slynget seg fram i furuskog iblandet noe gran og bjørk. Han var snart framme ved Rudstjernet nå. Han pleide å gå dit et par ganger i måneden.

Da han kom ned til vannet, så han at det var folk der. De svømte et stykke utpå, men var på veg innover mot land.

I neste øyeblikk så han klærne som lå spredt utover på bredden. Mannsklær. Og kvinneklær. Så var det vel et kjærestepar på tur i skogen. Han var bare overrasket over at de hadde funnet vegen hit. Det var ikke mange som visste hvor vakkert det var her. Men de som en gang hadde vært her, kom gjerne igjen.

Paret ute i vannet var kommet mye nærmere. De var så opptatt av hverandre at de ikke hadde sett ham ennå. De lo og ropte og så ut til å ha det veldig morsomt. Slik var det å være forelsket, tenkte han, ikke uten et visst vemod. Å være ulykkelig forelsket var ikke noe å trakte etter. Det visste han av bitter erfaring. Han, som hadde knust så mange hjerter, i hvert fall hvis han skulle tro det jentene sjøl hadde sagt. Nå var det han som gikk rundt og sturet på grunn av ei jente.

Han gikk nærmere vannkanten. Han hadde ikke tenkt å forstyrre, men ville se om det var noen han kjente. Paret nærmet seg, og jenta så opp fra vannet. Agnar måpte med hjertet i halsen.

– Katt? glapp det ut av ham. Så trakk han seg kjapt inn bak noen busker. Heldigvis hadde hun ikke sett ham. I hvert fall trodde han ikke det.

Nå så han hvem mannen var også, og smerten sved i bringa. Katt var ikke bare sammen med en mann, men hun badet naken sammen med ham også.

Med Pål Ivar Sollie, som var beryktet i bygda.