Stein Aage Hubred

Fortidens løgner

Copyright © 2002 by Schibsted Forlag AS

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

©iStockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6357-1

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

1

Østre Toten i Oppland, sommeren 1960

Ei grov hand gled famlende over kroppen hennes og fikk henne til å krype sammen i fosterstilling. Nei, ikke nå igjen, ba hun i en taus bønn. La ham legge seg i sin egen seng og la meg være i fred.

Bønnen var forgjeves. Handa var der igjen, og nå gled den over skuldra hennes og ned mot brystet. Hun prøvde å dytte den vekk, men han var for rask, og den svette handflata presset seg hardt mot det ene brystet hennes. Hun protesterte høylytt, med et stønn som kom langt nede fra bringa.

Da våknet hun.

Hun satte seg brått opp i senga. Pusten gikk skjelvende, og hjertet hamret. Langsomt kom hun til seg sjøl, og det gikk opp for henne at det bare hadde vært en drøm. Enda en gang.

Skjønt bare en drøm ... Det var plagsomt nok, i og med at hun våknet av det samme marerittet nesten hver eneste natt. Nå som ellers hadde drømmen vært svært virkelig. Han hadde vel ikke ...? Spent kikket hun bort på senga hans, som hun så vidt kunne skimte i lyset som slapp forbi rullegardina mot den lyse sommernatta.

Nei, Guttorm sov uten tvil sin søteste søvn. Nå kunne hun til og med høre den jevne pusten hans.

Hun la seg forsiktig med igjen med hodet på puta. Alt var så håpløst. Hun forbannet den dagen hun giftet seg med Guttorm. Hun skulle ha stått imot presset og nektet å gjøre det. Det hadde vært bedre å få ungen alene. Det hadde skjedd andre, og de hadde overlevd. Det var ingen dans på roser å være enslig mor, men de hadde overlevd. Noe mer hadde heller ikke hun oppnådd.

Hun hadde gitt etter og giftet seg med Guttorm. Og overlevd. Stort mer var det ikke.

Hun visste at mange ville synes hun var urettferdig. Hun hadde det bra materielt sett. Barna og hun trengte aldri å unnvære ting fordi de ikke hadde råd. Og Guttorm var ikke slem, det var ikke det. Mange syntes hun var heldig som hadde fått en så kjekk og god mann. Men hva hjalp det når hun ikke var lykkelig? Den ene dagen var den andre lik, og av og til trodde hun at hun kom til å kjede livet av seg. Hadde hun ikke hatt ungene, visste hun ikke hvordan det skulle ha gått. Men noen ganger var ikke engang de nok til at hun kunne føle seg fornøyd med livet.

Hun kjente at noe kilte henne på låret, og skvatt til. Hun holdt på å skrike høyt, men så gikk det opp for henne at det bare var vatt-teppet som hadde sklidd ned, og hun ble rolig. Men hun var lys våken nå og skjønte at hun ville få problemer med å sove lenger. Med et sukk slo hun teppet til side og sto opp. Barbent listet hun seg ut i gangen og videre til kjøkkenet.

Veggklokka over kjøkkenbenken viste ti over fire. Om et par timer ville Guttorm stå opp.

Anne-Berit satte over kaffekjelen og kikket ut. Overskyet. Det var visst spådd regn. Det kunne forresten være det samme. Hun hadde ingen bestemte planer for dagen. Hun hadde nesten aldri noen planer lenger.

Til høsten var det fem år sida hun giftet seg. Hun hadde vært seksten år den gangen. Nå hadde hun fylt enogtjue og var blitt myndig. Hun var blitt voksen og kunne gjøre akkurat som hun ville. Ingen kunne bestemme over henne lenger.

Men hvilken rolle spilte det? Hun var bastet og bundet med to små unger på tre og fire år.

Hun skjønte ikke helt hvor årene var blitt av, men det hadde gått på et vis. Guttorm og hun hadde inngått en slags våpenstillstand. Men forholdet mellom dem var iskaldt. De var verken venner eller fiender. Skulle hun beskrive ekteskapet deres med ord, kunne hun kalle det et tomrom der alle følelser var frosset ned som tele.

Kaffen var ferdig, og hun skjenket seg en kopp og satte seg ved det store kjøkkenbordet. Så mye kunne ha vært annerledes om ikke Kurt Ove hadde sviktet henne da hun ble gravid den første gangen. Hun hadde håpet i det lengste, sjøl etter at foreldrene hennes hadde sendt henne fra Løten og hit til Toten for å få henne unna kjæresten, men så hadde ei skolevenninne, Lisbeth Hole, kommet på besøk. Hun hadde fortalt at Kurt Ove hadde funnet seg ei anna jente, og dermed hadde alt håp vært ute.

Til slutt hadde hun gått med på å gifte seg med Guttorm. Mest for å få fred, trodde hun.

Etter at hun ble gravid med Guri for fire år sida, hadde hun nektet Guttorm hans ekteskapelige rettigheter. Han hadde funnet seg i det, og sida hadde de delt soverom, men ikke seng. Han visste sjølsagt at Ove ikke var hans, men han var overbevist om at Guri var dattera hans, og Anne-Berit hadde ikke brydd seg om å fortelle ham noe anna.

Hun drakk varm kaffe og skalv litt i den kjølige morgenlufta. Hadde hun ikke hatt drømmen om noe bedre, ville hun ha blitt gal, trodde hun. En dag ville en skinnende eventyrprins dukke opp og ta henne og ungene med bort herfra. Hun sukket tungt. Hvis det i det hele tatt skjedde, kunne det bli mange år til.

I de siste ukene hadde Guttorm forandret seg. Det var blitt stadig tydeligere at han ikke lenger kom til å finne seg i å bli nektet det han mente han hadde rett til. Han stirret ofte på henne, og noen ganger vandret hendene hans over henne når hun minst ventet det. Han var like umulig å bli kvitt som ei igle, og hun måtte bruke både tid og krefter på å holde ham fra livet. Det hendte at hun tenkte det ville være lettere å gi etter, men tanken på at hun kunne bli gravid med hans barn, fikk henne til å holde stand. I det siste hadde hun begynt å drømme om det om natta også. Hun hatet det, og det ødela nattesøvnen.

Hun hørte fottrinn i gangen, og Guttorm kom inn i lyset på kjøkkenet. Han sov naken, visste hun, men nå hadde han slengt på seg ei lang skjorte. Flakene nådde ham til godt ned på lårene.

– Sitter du her? spurte han lavt.

– Nei, åssen kan du tru det?

– Anne-Berit ... Tonefallet hans var bønnfallende. – Får du itte sove?

– Trur du kanskje at je går i søvne? spurte hun oppgitt.

Han satte seg ved bordet rett overfor henne. – Er det mer kaffe? spurte han.

– I kjelen på ovnen. Han er som en hund, tenkte hun. Det tilbedende blikket. Tryglinga om oppmerksomhet.

Han skjenket seg kaffe og kom bort og satte koppen på bordet. Så nølte han litt før han bøyde seg fram og løftet handa, som om han ville stryke henne over håret. Hun reagerte automatisk og dukket raskt unna.

– Anne-Berit, sa han såret. – Je hadde da itte tenkt å gjøre deg noe.

– Itte det? Hun stirret opp på ham med de store, grønne øynene.

Han ristet på hodet. – Du trenger itte være redd meg, det vet du da.

– Nei, det vet je sannelig itte. Du har vært svært så klåfingret i det siste.

Han sa ikke noe til det, sank bare langsomt ned på stolen. Samtidig reiste hun seg.

– Sitt ei stund til, ba han.

– Nei takk. Hygga ble borte da du kom.

Guttorm ble sittende og stirre ned i bordplata. Han hadde mistet lysta på kaffen. Faktisk hadde han mistet lysta på det meste.

I hvert fall så lenge han ikke kunne få Anne-Berit.

Guttorm elsket kona si. Og hatet henne. Begge deler med like stor glød. Og han hadde veldig lyst på henne. Det var så lenge sida sist han hadde elsket med henne at han nesten hadde glemt hvordan det var.

Det regnet i Hamar da Pål Ivar Sollie parkerte den svarte varebilen på brygga. Da han slo av motoren, hørte han bare den svitsjende lyden fra vindusviskerne og regndråpene som trommet mot taket.

– Så er vi her, da, sa han til den unge kvinna i setet ved sida av seg. – Er du sikker på at det er dette du vil?

Villa snudde seg mot ham og prøvde seg på et smil, men det ble ikke rare greiene. – Je er itte sikker på noe lenger, tilsto hun. – Det måtte i så fall være at je må bort fra Sollie. Je orker itte å gå der dag ut og dag inn og se at livet glir bort mellom fingrene på meg. Ja, du vet jo åssen det er, så je behøver itte å forklare deg noe.

– Men at du vil reise til Toten? Hvorfor itte til foreldrene dine i Romedal? Du er da odelsjente på Lihagen, så en dag må du ta over garden.

Villa sukket. – Det haster itte. Mor og far er gudskjelov spreke ennå. Nei, je har god tid på meg. Og je har itte lyst til å slå meg til ro ennå. Je hadde jo håpet at je og Henrik ... Stemmen brast.

Pål Ivar trakk på skuldrene og stirret ut i regnet.

– Det er som om han itte ser meg lenger, sa Villa. – Og han som var så ... så oppmerksom.

– Hvorfor sier du itte rett ut at han var kåt som en hannkatt i mars? sa Pål Ivar kaldt. – Nå ja, det ser ut til at ulykka tok knekken på lysta hans.

– Prøver du å kjekke deg, eller er du virkelig så ufølsom? spurte Villa bittert. – Je trudde kanskje at Katt hadde gjort deg litt mjukere.

Pål Ivar fnyste. Han visste godt at Katrine, kjæresten hans, hadde gjort ham bløtere enn han sjøl likte, men det hadde ikke Villa noe med. Ingen andre heller, for den saks skyld. Og pokker heller om han ville innrømme det.

– Der har vi ferja, sa han da han syntes at stillheta hadde vart lenge nok. – Om et par minutter legger den til kai.

Villa kikket ut gjennom den våte bilruta og så Hamar-Kapp-ferja komme glidende over Mjøsa, som akkurat nå virket grå og trist i regnet. – Du har vel itte noe imot at je sitter i bilen så lenge?

– Sjølsagt itte. Du vet vel at den helsikes predikanten er naboen til Anne-Berit?

– Mener du Aksel?

– Hvem ellers? Husker du itte åssen han oppførte seg da han var på Sollie?

– Det er to år sida. Je syns itte han oppførte seg så galt. Han gikk i forbønn for Henrik og hjalp deg og Henry P. da dere trengte hjelp på garden.

Pål Ivar fnyste igjen. – Du må være blind. Han er itte mer predikant enn je er. Nei, du, Aksel Neverli blir kåt bare han ser en damesykkel.

– Nå er du ondskapsfull.

– Så Anne-Berit fortalte deg itte hvorfor han reiste så brått? spurte han forbauset.

– Nei ... Måtte han itte hjem til sin egen gard?

– Spør Anne-Berit, sa han kort. – Vet hun forresten at du kommer?

– Vel ... Villa ble med ett usikker. – Vi har snakket om det flere ganger, og hun har sagt at hun kunne trenge litt hjelp på garden. Men hun vet itte at je kommer akkurat nå. Je har tenkt meg å bli noen dager som gjest i første omgang. Hvis hun itte trenger meg, er det itte verre enn at je kan reise hjem igjen.

– Du kan gå om bord nå, sa han. – Skal je hjelpe deg med kofferten?

– Det er itte nødvendig. Det er bare et par klesskift og noen toalettsaker i den. Du får ha takk for skyssen, Pål Ivar. Og vær snill mot Katt. Hvis je var deg, ville je prøve å holde Hilde unna huset. Hun begynner å bli litt for husvarm, spør du meg.

– Je arbeider med saken, sa Pål Ivar surt. – Men det er itte lett så lenge gubben holder på å gjøre i buksa av begeistring bare han ser snurten av henne.

Villa ristet på hodet. – Stadig like vulgær. Klarer du itte å oppføre deg når itte Katt er i nærheta?

– God tur, sa han sint og tråkket på gassen. Først etterpå kom han på at han hadde glemt å be Villa hilse Anne-Berit fra ham. Men hvis han kjente den godeste Ingfrid Lihagen rett, kom hun nok til å gjøre det likevel.

Anne-Berit hadde gått opp og lagt seg igjen etter at hun hadde snakket med Guttorm på kjøkkenet, og hun hadde ligget våken lenge. Det glødende blikket hans hadde skremt henne mer enn om han hadde forsøkt å omfavne henne.

Til slutt hadde hun sovnet, men det ble en urolig søvn, og da hun våknet igjen, følte hun seg langt fra uthvilt. Ungene, tenkte hun og kikket på klokka. Nesten ni. De måtte være våkne nå.

Hun fikk på seg sokker og truse og dro den lette, blomstrete sommerkjolen over hodet før hun gikk ut av soverommet. Jo da, ungene var våkne. De lekte ute på kjøkkenet, hørte hun – det gikk ikke akkurat lydløst for seg.

Guttorm var i ferd med å rydde av bordet. Han nølte da han fikk se henne, som om han ville sette fram maten igjen, men hun vinket ham av.

– Mamma! ropte Ove. – Pappa sa at du sov.

– Je sa at mamma var sliten, korrigerte Guttorm.

– Men hun sov, protesterte Ove.

– Ja da, hun sov, innrømmet Guttorm villig, men Anne-Berit visste at Oves stadige protester irriterte ham.

– Skal du itte ha frokost? spurte Guttorm.

– Je er itte sulten. Har barna spist?

– Det har de. Og som du ser, har je kledd på dem. Men de har itte lyst til å gå ut, og det skjønner je. Det har begynt å regne ganske trøstesløst.

Hun kikket ut, slo armene rundt seg og grøsset. – Je syntes nok det var vel kjølig, sa hun og hektet ei strikkejakke ned fra en krok på veggen. – Det skulle itte være så kaldt om sommeren.

– Det er itte så ille, mente Guttom. – Kanskje du fryser fordi du er kald innvendig.

– Er mamma kald inni seg? spurte Guri troskyldig og kikket opp fra gulvet, der hun satt med en gammel bamse.

– Nei, nei, slett itte, svarte Anne-Berit. Til Guttorm freste hun: – Pass på hva du sier når ungene hører deg.

– De er itte dumme, sa Guttorm dystert. – De skjønner godt at vi itte er særlig gode venner.

– Je vil kjøre bil, ropte Ove. – Mamma, kan vi kjøre bil?

– Je har jo sagt at det itte blir noen biltur nå, sa Guttorm irritert.

– Men mamma vil, påsto Ove.

– Mamma har itte sertifikat, sa Guttorm og klarte ikke å holde triumfen ute av stemmen.

– Det kan det bli ei forandring på. Anne-Berit satte hendene i hoftene og så morskt på ektemannen. – Skulle itte du bestille kjøretimer til meg?

– Du får lese litt teori først. Om itte anna så for å vise at du mener alvor.

– Aksel kan kjøre! Ove ga seg ikke. – Han er flink til å kjøre, han. Mye flinkere enn pappa, som kjører så sakte.

– Det er bare dumt å kjøre fort. Je trudde du visste det, sa Guttorm til fireåringen. – Og hvis Aksel kjører fort, får dere itte sitte på med ham mer.

Guttungen stirret på ham og tenkte seg om. – Han kjører itte så fort, sa han til slutt.

– Det skal je nok snart bringe på det rene, sa Guttorm. – Du skal itte juge, unge mann.

Aksel Neverli var blitt en fast gjest på Østlien igjen det siste året. Forholdet hadde vært kjølig mellom ham og Guttorm fordi Guttorm var sjalu. Han visste at Aksel var en skjørtejeger, og han hadde en gang sett at han kysset Anne-Berit. Noe mer var det ikke blitt til, og etter hvert som ukene gikk, hadde Guttorm tilgitt naboen. At Aksel hadde fulgt etter Anne-Berit til Sollie i Løten for to år sida, visste han ikke, og Anne-Berit hadde ikke tenkt å fortelle ham det.

– Guri, sa Ove ivrig og sprang bort til søstera. – Skal vi leke gjemsel? Han hadde tydeligvis mistet interessa for bilkjøring.

– Du hakker på ham hele tida, sa Anne-Berit.

– Det burde du gjøre også. Sannheta er at gutten er så bortskjemt at det halve kunne ha vært nok. Noen ganger er han itte til å være i hus med. Det er itte bra for så små unger å få vilja si i ett og alt.

– Det er rart du er så føyelig når det gjelder Guri, da.

– Mener du at vi skal være strengere mot henne? Ser du virkelig itte at Ove er i ferd med å bli en liten tyrann? Je begynner snart å tru at Henry P. har rett i at det er Nordhagen-blodet som viser seg.

– Hold kjeft! skrek hun, og det så høyt at Guttorm skvatt til. – Itte nevn det navnet en gang til her i huset! Har du glemt hva du lovet?

– Du har i hvert fall glemt hva du lovet, tok han igjen.

De ble avbrutt av at telefonen ringte.

– Tar du den? spurte hun.

– Du står nærmest, sa han tvert.

– Mamma og pappa er sinte, sa Guri.

– Det er pappa som er sintest, sa Ove hevngjerrig og så skrått opp på Guttorm, som sendte ham et drepende blikk tilbake.

– Ja, hallo. Det er hos Østlien, sa Anne-Berit inn i telefonrøret.

– Det er meg, far din. Åssen står det til?

– Bare bra, løy hun. – Og med dere?

– Jo takk, det står til liv. Henrik er som han pleier, verken verre eller bedre. Pål Ivar er helt på knærne etter Katt, men det har du vel visst ei stund nå. Akkurat nå har han kjørt Villa til Hamar. Det er derfor je ringer. Hun er på veg til deg.

– Men hvorfor har hun itte sagt noe?

– Det var det je tenkte, for hun sa at hun skulle ta ei drosje fra Kapp og opp til dere. Hun ville vel itte at dere skulle ha bryet med å hente henne. Men så tenkte je at je skulle si ifra, og at dere kanskje kunne hente henne likevel. Je vet itte åssen det er hos dere, men her regner det i hvert fall tett.

– Det er nok likedan her, er je redd. Sjølsagt skal vi hente henne. Når kommer hun?

– Midt på dagen, trur je. Je har itte greie på ferjetidene. Stakkars Villa, hun har virket litt ute av seg i det siste. Du vet, dette med Henrik ... Han nølte. – Stell pent med henne, Anne-Berit. Kanskje du kan roe henne ned.

– Hva er det du vil fram til? spurte hun iskaldt. Hun hadde ikke glemt at han hadde vært med på å tvinge henne til å gifte seg med Guttorm.

– Hva mener du med det? spurte han uskyldig. – Je tenkte bare je skulle si fra.

– Je kjenner deg, sa hun kort.

– Gjør du? Tro det. Men hun er litt overspent, så du skal itte ta alt hun sier, for god fisk. Je tenkte bare du kunne ha det i tankene.

Anne-Berit kjente at hun begynte å bli sint. – Og hva skulle hun liksom si, da?

– Det kan vel itte je vite, sa Henry P. iltert.

– Det vet du nok. Som sagt, je kjenner deg. Det er noe du er ute etter. Du ringer itte så ofte at det gjør noe, og je trur itte du tenkte på Villa og regnværet. En blir itte våt av å kjøre drosje.

– Men det koster penger. Henry hørte sjøl hvor tafatt det lød.

– Ja da. Og Villa er fattig, stakkar.

– Så gjør som du vil.

– Du trenger itte å bekymre deg, vi skal nok hente henne på brygga, sa hun og la på røret.

– Var det Henry? spurte Guttorm.

– Det var det, ja. Hun snudde seg og bøyde seg ned mot ungene på gulvet. – Vet du hva, Ove? Je trur sannelig det blir en biltur på deg i dag likevel.