Stein Aage Hubred

Nådeløs verden

Copyright © 2003 by Schibsted Forlag AS

All Rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

©iStockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6359-5 

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

1

Hamar, september 1960

En sur nordavind feide inn fra Mjøsa mot Domkirkeodden og skapte små bølger som klukket mot stenene i strandkanten. En mann som var ute og gikk tur med hunden sin, dro i båndet og ville ha hunden vekk fra vannkanten, der den hadde oppdaget noe interessant.

– Nei, Buster! skjente han. – Kom her.

Den vesle grå og kvite schnauzeren lot seg motvillig trekke med bort fra det forlokkende vannet og det som hadde ligget der og luktet så spennende. Mannen og hunden tok veien over grasplenen til singelgangen lenger oppe, og svingte nordover. Mannen trakk jakka bedre sammen i halsen og hutret i den bitende vinden.

Hunden gjødde bak ham.

– Kom nå! ropte mannen uten å snu seg. – Best vi kommer oss i hus før vi fryser i hjel.

Hunden trakk i båndet og bjeffet enda mer. Da mannen ikke reagerte, begynte den å klynke.

– Hva er det med deg? sa mannen oppgitt og snudde seg mot hunden. Da fikk han se hva som hadde fanget dyrets interesse. Ei ung dame, trodde han, og oppsiktsvekkende tynnkledd i den sure vinden. Så vidt han kunne se, hadde hun bare en tynn sommerkjole på. Galskap, men hva gjorde ikke de unge for å imponere hverandre? Han trakk på skuldrene. Det var ikke hans sak om hun fikk lungebetennelse.

Hvis det da ikke var noe galt på ferde. Det var jo merkelig at hun gikk alene ned mot vannet i det kalde været. Hun måtte helt sikkert fryse. Og hva skulle hun vel der på denne tida av døgnet?

Mannen ble plutselig urolig. Kanskje hun var sjuk og trengte hjelp?

Han fant ut at han måtte rope til henne for å se hvordan hun reagerte.

– Hallo! ropte han. – Hei der!

Først trodde han at hun ikke hadde hørt ham, men så snudde hun seg, og det virket som om hun så rett på dem. Så løftet hun armen og vinket.

Godt, tenkte han. Så var alt i orden. Hun hadde sett dem, og hvis hun trengte hjelp, ville hun ha ropt tilbake.

Hunden sto med halen rett opp og stirret ei stund ned mot den unge kvinna med tunga langt ut av munnen. Den virket ikke like sikker som eieren.

– Kom, Buster! lokket mannen. – Jeg har et veldig fint kjøttben til deg hjemme.

Mann og hund gikk videre i motvinden, og han gledet seg til varm, svart kaffe. Kanskje skulle han ta en aldri så liten konjakk til også? Han kunne trenge det etter denne turen.

Drømmen ble kortvarig. Plutselig bjeffet hunden igjen, og denne gangen rykket og slet den i båndet og virket helt fra seg fordi mannen ikke ville bli med. Til slutt måtte han snu seg for å snakke strengt til den.

Nå oppdaget han at kvinna var borte. Men det var umulig, tenkte han. Hun hadde nettopp stått i strandkanten og vinket til ham, og ovenfor henne var det minst hundre meter med plen, og ingen trær eller busker å gjemme seg bak. Sjøl om hun hadde løpt, kunne hun ikke ha rukket å krysse plenen på den korte tida.

Da var det bare én mulighet . . .

Han så ut over vannet, som virket nesten svart på grunn av de skvalpende bølgene. Og der ute, noen meter fra land, så han det lyse håret hennes. Bare hodet var over vannet, og mens han sto der og stirret, forsvant det også.

Mannen bannet taust og sto et øyeblikk og ventet. Men hun dukket ikke opp igjen. Da reagerte han endelig. Han slapp båndet og begynte å løpe.

– Kom, Buster! ropte han. – Flink bisk!

Snart plasket han ut i vannet, som var så kaldt at han nesten mistet pusten. Da det ble djupere, kastet han seg framover og la på svøm. Den ivrige hunden fulgte like etter.

Hvor var det blitt av henne? tenkte han og kjente at panikken hogg tak i ham. Var det ikke her han hadde sett at hun forsvant? Hun kunne da umulig ha sunket rett til bunns. Ikke med mindre hun hadde slukt en masse vann.

Plutselig gikk det opp for ham at det antagelig var det hun hadde gjort. Fordi hun hadde ønsket å dø.

Uten å nøle dukket han og tvang seg til å holde øynene åpne. Heldigvis var vannet klart, og han så bunnen flere meter foran seg. Og der fikk han øye på henne. Hun så ut som om hun svevde i vannet, med bena skrått ned mot bunnen.

Bare han ikke var for sen . . .

Eugen Nordhagen våknet i korte øyeblikk. Han hørte lyder og stemmer, men fikk inga mening ut av det som ble sagt. Han hadde aldri vært så sjuk i hele sitt liv.

– Han er vel itte død? hørte han da han våknet mye senere.

Hvem er død? tenkte Eugen.

– Je trur itte det. Det ser ut som om han puster. Men han blør stygt i huet.

Neste gang han våknet, hørte han tydelig motordur.

– Er det langt igjen til sjukehuset?

– Nei, bare noen kvartaler nå . . .

Eugen kastet opp. Han trodde at han skrek, men visste ikke sikkert. Magen vrengte seg. Hodet banket som om det skulle sprenges.

Han besvimte igjen.

Det klikket og smalt i metall. Denne gangen klarte han å åpne øynene, men det var helt mørkt rundt ham. Mørkt og kjølig. Han frøs så han hakket tenner.

– Ta et bilde til fra denne kanten.

– Det er noe der. Høyt oppe på høyre side.

– Det er nok en fraktur, ja.

Fraktur, ja – fraktur, ja – fraktur, ja . . .

Eugen kjente magesyre i munnen, og hodet eksploderte enda en gang.

Da han våknet igjen, lå han mjukt og svalt. I ei seng, rakk han å tenke. Så skar smertene gjennom hodet hans på nytt.

– Så De er hans kone?

– Ja, jeg er Tordis Hallebekk . . . eh, Nordhagen. Hvordan . . .

– De skal få snakke med en lege litt senere. I mellomtida kan De sitte her hos ham.

– Tordis! hvisket Eugen. – Tordis?

– Ja, Eugen. Jeg holder hånda di. Kjenner du det?

– Hva gjør du her? fikk han fram.

– Oddvar kjørte meg hit. Du var utsatt for ei trafikkulykke. Har du glemt det?

Men da hadde Eugen besvimt igjen.

Det var ikke ofte Arvid Langbakken tok seg en tur helt til Oslo, men denne gangen hadde han gjort et unntak. Som de fleste hedmarkinger som stort sett holdt seg på landsbygda, var han ikke særlig begeistret for å kjøre bil i Oslo. Derfor hadde han tatt toget fra Hamar inn til Østbanen, og derfra hadde han tatt ei drosje opp til restaurant Olympen, eller Lompa, som den ble kalt. Det var ikke lenger enn at han kunne ha gått, men det var ruskevær i byen, og dessuten hadde han jo råd til å ta drosje.

Han brukte ikke lange tida på å finne Ernst, barndoms- og ungdomsvennen som han hadde avtalt å møte der. Han satt i et hjørne med ryggen mot veggen og med et glass øl på bordet foran seg. Han lyste opp da han fikk øye på Arvid. Antagelig hadde han ventet ei stund, for toget hadde vært over en halv time forsinket.

Arvid gled ned på en stol rett overfor ham og vinket på en kelner. – Det var godt å se deg igjen, sa han til Ernst.

Ernst så tvilende på ham. – Syns du det?

– Ja visst. Skulle je itte det?

Ernst trakk på skuldrene. – Du har jo hatt jævlig god tid til å kontakte meg, men je har itte hørt et ord fra deg. Itte før du trenger hjelp.

Arvid kjente at han svettet. Selv om han og Ernst hadde vært venner under oppveksten, hadde han alltid vært litt redd ham. En visste aldri helt hvor en hadde Ernst. Han var i stand til det meste hvis han følte seg truet. Kanskje ellers også hvis noe gikk ham imot.

– Je har vært ganske opptatt, unnskyldte han seg. – Je har faktisk itte hatt så mye tid til å tenke på gamle venner. Og du har itte latt høre fra deg, du heller. Men vi hadde det da fint sammen før i tida.

– Du trenger itte å være redd for at je har glemt den tjenesta je skylder deg, sa Ernst litt spydig. – Je skal nok gjøre opp for meg.

– Hvis du itte vil . . . Resten ble hengende i lufta.

– Ta det med ro, har je sagt. Je glemmer itte så lett, og skulle je gjøre det, minner du meg nok på det.

– Je reddet tross alt livet ditt den gangen under krigen . . . da du drepte den tyske soldaten.

– Hva var det je sa? Je får nok ingen sjanse til å glemme det, nei. Men du har rett. Je skylder deg mye, Arvid. Du hjalp meg ofte den gangen vi var smågutter også. Da alle andre var mot meg. Du var den eneste vennen je hadde.

– Det var da itte så ille, dristet han seg til å si.

– Nei, takket være deg. Men de kunne være nådeløse, de andre guttene. Ja, jentene også, de var nesten enda verre. Du skulle ha sett dem når du itte var i nærheta. Det er itte lett å være annerledes, Arvid. Og det var je. Faren min var arbeidssky og ville helst være hjemme og plage unger og kjerring. Hele bygda visste det, og bare det var grunn god nok for mange til å slå ned på meg. At je var liten av vekst til langt opp i tenårene, gjorde itte saken bedre. Og som du godt vet, hadde je litt andre tanker om saker og ting enn de fleste andre. Det kostet meg mye, både blod og tårer. Men je gråt aldri.

– Nei, du gjorde itte det.

– Je ville itte vise de jævlene at det gikk inn på meg. Kan du skjønne det?

– Alle har si stolthet. Det er derfor je vil ha hjelp av deg nå.

– Hvorfor gjorde du det, Arvid? Det har je mange ganger lurt på. Hvorfor hjalp du meg? Det hadde vært mye lettere for deg å se en annen veg. Du som var så populær, kunne ha vært lederen i flokken.

Arvid vred seg på stolen. Sannheta var at han langt ifra hadde vært så populær som Ernst trodde. Han skjønte ikke sjøl hva det kom av, men de andre guttene hadde unngått ham. Etter at han begynte å ta seg av Ernst, hadde han i hvert fall én han kunne kalle en venn. Han hadde ikke hatt noe særlig å tape på det. Dessuten var han stor og sterk, så de fleste vek unna et basketak med ham. Men den viktigste grunnen var han nesten ikke villig til å innrømme for seg sjøl engang: Han likte å være sammen med Ernst og se ham gjøre slike ting som han sjøl ikke torde. Som å kaste sten på vindusruter, gå på epleslang og drukne trostunger i bekken.

– Hvorfor gjorde du det? gjentok Ernst.

Arvid trakk på skuldrene. – Je syntes det var for jævlig, løy han.

Ernst stirret rett på ham, og et øyeblikk trodde Arvid at han hadde gjennomskuet løgnen. Men så trakk Ernst på skuldrene, som om svaret ikke interesserte ham. – Hva er problemet? spurte han.

– Det er ei lang historie, men etter det je skjønner, er du arbeidsledig, så du har vel god tid.

Arvid fortalte om Katrine Engseth, eller Katt som hun ble kalt, naboens unge datter som han hadde forelsket seg i og ønsket å gifte seg med. Han hadde hatt godt håp om at hun ville si ja, og foreldrene hennes var på hans side. Men så dukket Pål Ivar Sollie opp, og han var et råskinn. Han nærmest kastet seg over dama. Alle var redd ham, fortalte Arvid, og med god grunn. Arvid hadde foretatt seg visse ting for å skille de to, men det hadde ikke ført fram.

– Du trenger itte å vite akkurat hva je gjorde, sa han. – Jo mindre du vet om det, desto bedre. Men Pål Ivar overfalt meg i mitt eget hjem for å hevne seg. Je har aldri fått slik juling noen gang.

– Ga han deg juling? Ernst skulte.

– Ja, han gjorde det.

– Det er vanskelig å tru. Ernst ristet på hodet. – Du er jo ingen smågutt, Arvid, og etter det je husker, kunne du hamle opp med de fleste. Lå han kanskje i bakhold? Eller brukte skitne knep?

– Je skulle ønske det var slik. Men je sa jo at fyren er et råskinn. Han fins itte redd, Ernst, så det er ingen ting som biter på ham. Han kom rett mot meg, og je var helt sikker på at je skulle ta ham. Je langet ut, men før je visste ordet av det, lå je rett ut.

Ernst smilte forsiktig, slik bare han kunne det, men smilet nådde ikke øynene. – Den karen er litt av ei utfordring, med andre ord.

Arvid nikket fornøyd. Ernst hadde bitt på agnet. Arvid hadde slett ikke vært sikker på at han ville komme til Løten bare fordi han skyldte ham ei tjeneste, men ei utfordring hadde han vondt for å motstå.

– Det er mer, sa han og fortalte at han hadde prøvd seg på flere ting for å hevne seg etterpå, men det hadde ikke ført til noe. – Katt må je regne som tapt, sa han, – men Pål Ivar skal itte komme fra dette uten å blø. Og det er flere.

– Det høres lovende, sa Ernst. Arvid kunne ikke helt tolke reaksjonen. Ernst var ikke lett å bli klok på.

– Du må få deg en jobb i Løten, fortsatte Arvid. – Je har det itte travelt, og det har vel itte du heller? Je mener, det blir det samme for deg hvor du bor og jobber hen?

– Til en viss grad, ja. Je kan godt slå meg ned i Løten i noen måneder. Men det vokser itte jobber på trær for tida, og slett itte i Løten, antar je.

– Je skal nok skaffe deg en jobb. Je er redd det er for sent i høst, så vi får satse på noe til våren. Fjortende april er flyttedagen. Om je blir nødt, kan je ansette deg sjøl, som gardskar på Langbakken.

– Det er et arbeid je kan, sa Ernst. – Je har jobbet som gardskar i flere år.

– Har du attester også, kanskje?

– Ja, je har faktisk det. Gode også.

– Ingen ting om fyll og slagsmål?

Ernst flirte. – Ingen ting. Enkelte bønder har stor respekt for meg, skjønner du.

Arvid smilte tilbake. – Det skal du få meg til å tru. Det er enda ei grunn til at je vil ha di hjelp.

– Hva er det egentlig du vil ha gjort med disse folka?

Arvid ble smal i øynene. – Je får itte fred før je har fått tatt igjen for det de har gjort mot meg.

– Hvor langt vil du je skal gå? spurte Ernst tonløst.

Arvid så hardt på Ernst. – Hvor langt du skal gå? Det vet je neimen itte ennå. La dem svette og blø, så får vi se åssen det utvikler seg. Det er itte alt vi behøver å bestemme nå. I første omgang må vi skaffe deg et arbeid, som sagt.

Ernst rullet seg en sigarett av pakka med Gul Mix. – Det blir vel alltids ei råd.

– Betyr det at du påtar deg oppgava?

Ernst trakk på skuldrene. – Hvorfor itte? Je hadde tenkt å flytte snart uansett.

Katt tok imot forloveden med et stort smil. Hun kastet seg i armene på Pål Ivar og bøyde hodet bakover for å få et kyss.

– Vesle villkatt, sa han. – Har du savnet meg?

– Je er så glad i deg, utbrøt hun.

– Je har gode nyheter til deg, Katt.

– Skal du itte si at du er litt glad i meg, du også? Hun så forventningsfullt opp på ham.

– Det vet du da.

– Så kan du vel si det, Pålli?

Pål Ivar krympet seg. Han likte ikke å bli kalt Pålli, og han likte ikke å bli presset til å komme med følelsesladede utsagn heller. Hadde noen annen enn Katt prøvd på det, ville han ha sett rødt. Han hadde ingen problemer med å skjelle ut folk når han var sint, men å si høyt at han var glad i noen, falt ham tungt for brystet.

– Ja, sa han bare. – Slik, nå er det sagt.

– Noen ganger er du håpløs. Kan det virkelig være så vanskelig å si at du er glad i meg?

– Je er itte vant til det, Katt. Ingen har sagt slike ting hjemme hos oss. Du får ta meg som je er. Alt je gjør, skulle vel vise hva je står for. Je har fridd til deg, og vi skal gifte oss om et par måneder.

– Og du har gode nyheter til meg, sier du. Gjelder det bryllupet? spurte hun spent.

Han lo. – Både ja og nei. Du slipper i hvert fall å se Hilde i bryllupet. Hvis du da itte absolutt vil.

– Hva mener du? Katt kjente hjertet hamre vilt i bringa. Hilde hadde vært venninna hennes og Pål Ivars kjæreste en gang, men da forholdet tok slutt og Hilde skjønte at hun hadde mistet både Pål Ivar og Store Sollie, la hun an på faren hans, som var femti år og enkemann. Sjøl om alle trodde Henry P. var for gammel til å rote seg bort i ei atten år gammel jente, hadde han falt for sjarmen hennes og forlovet seg med henne. Både Katt og Pål Ivar hadde sett på det som ei katastrofe. Katt hadde ikke sett fram til å bo på samme garden som Hilde og få henne som ei slags svigermor. Det hadde aldri vært et hjertelig forhold mellom de to venninnene, men etter at Katt ble sammen med Pål Ivar, hadde de så vidt tålt hverandre.

– Da je dro hjemmefra, satt gubben og trøstet seg med et glass brandy. Og vet du hvorfor?

Katt rynket brynene. – Pål Ivar, da. En kaller itte faren sin for gubben. Hvor mange ganger må je si det til deg?

– Je har aldri kalt ham far, og je har itte tenkt å begynne med det nå. Det har je sagt like mange ganger til deg. Nå, er du itte nysgjerrig?

– Si det, da!

– Han trøster seg med brandy fordi forlovelsen er over.

– Du tuller!

Pål Ivar lo hjertelig. – Nå ja, sa han da han fikk igjen pusten, – det var muligens en overdrivelse. Eller kanskje je snudde tingene på hodet. Egentlig trur je itte at han trøster seg, men at han feirer at han itte er forlovet lenger.

– Men hva har skjedd?

Pål Ivar tenkte seg litt om. – Ei Guds lykke, vil je si. Skjønt det er synd på Erika, stakkar. Hun knep kjæresten sin, denne symaskinselgeren, på fersk gjerning sammen med Hilde. Begge var like nakne som da de kom til verden. Pål Ivar smattet med leppene. – Stygge saker. Slikt er vanskelig å bortforklare. Erika ble rasende, og som en sann hevnens engel løp hun rett til Henry og lekset opp for ham, og hun la så visst itte fingrene imellom.

– Herregud! utbrøt Katt og så forskrekket på ham. – Ja, det forbauser meg itte. Hilde er den hun er, og symaskinselgeren . . . Men hvordan tok Henry det?

– Tja, si det. Han virket overrasket og gram i hu . . . er det itte det det heter? Så kjørte han rett til Storjordet, og itte lenge etter kom han hjem igjen og sa at han itte var forlovet lenger.

Katt bet seg i underleppa, så ristet hun på hodet. – En skal itte glede seg over andres ulykke, men je kan itte si at je er lei meg for det som har hendt.

– Nei, bevares, det var det beste som kunne skje.

– Men det er synd på Erika. Hun tar det vel itte like pent?

– Det ser itte slik ut, nei. Je vet itte hva som er rødest på henne om dagen, øynene eller nesen. Je trur hun griner mye. Hun sier i hvert fall itte mye.

– Je føler virkelig med henne, sa Katt medfølende.

– Vi får være glad det gikk som det gikk. Ellers kunne vi ha risikert at alt hadde gått rett til helvet . . . ja, unnskyld uttrykket.

Det var å regne som stor framgang at Pål Ivar ba om unnskyldning for språkbruket. Hun hadde hele tida vært etter ham fordi han bannet så mye, og han anstrengte seg tydelig for å la være. I hvert fall i hennes nærvær.

Mange hadde sagt at hun hadde ei forunderlig makt over den stri og arrogante Pål Ivar. Det var ei makt hun hadde tenkt å benytte seg av. Men med list og lempe, sjølsagt.

Henry P. satt i sofaen i stua på Store Sollie og hevet glasset mot sin eldste sønn. – Hva du enn gjør, pøik, så stol aldri på et kvinnfolk.

Henrik stirret på glasset i farens neve. – Skal je itte få?

– Brandy? Henry hevet det ene øyenbrynet. – Skulle je våge det etter det du gjorde i femtiårslaget mitt?

Henrik slikket de brede leppene. – Da drakk je fordi je var sint. Je ville ta de fordømte Storjordet-gutta. Og je kunne itte godt begynne å slåss så lenge je var edru, det skjønner du vel.

Henry så oppriktig forbauset ut. – Mener du at du planla hele oppstyret?

– Je mente det je sa, sa Henrik sta. – Je drakk meg full fordi je ville slåss.

Henry smilte for første gang på lenge. – Je trur jammen du begynner å ta til vettet, pøik. Det var en gledelig overraskelse. Ville du ha en dram, sa du? Ja, visst skal du få det, så skal vi skåle for framtida.

Henry hadde vært veldig bekymret for Henrik etter at han nesten hadde mistet livet i ei drukningsulykke for litt over to år sida. Han hadde ligget bevisstløs lenge, og etter det hadde han ikke vært som før. Forloveden sin hadde han ikke vist noen interesse for, og han hadde gjort mye som Henry syntes var den rene skjære galskapen. Det var vanskelig å forutsi hvordan Henrik kom til å reagere på ting. Henry hadde gitt opp håpet om at han ville få seg kjerring og unger noen gang. Nå øynet han plutselig nytt håp. Var det mulig at sønnen var i ferd med å få igjen det vettet han hadde mistet i ulykka?

– Skål, pøik, sa Henry. – Je er glad for at du hadde planlagt det rabalderet. Det kan tyde på at du er mye smartere enn je trudde.

Henrik satte fra seg glasset med et smell. – Det er je som er odelsgutt på Sollie, sa han.

Henry skvatt til og kjente et skarpt stikk i bringa. Sida han nærmest hadde gitt opp Henrik, hadde han lovet Pål Ivar garden hvis han giftet seg og fikk en sønn.

– Sjølsagt er du det, forsikret han. – Men du må gifte deg, pøik, og få unger.

– Je syntes du nettopp sa at je aldri måtte stole på et kvinnfolk.

– Je ba deg gifte deg. Du behøver vel itte stole på dama.

Det var et sterkt utsagn til å komme fra Henry, og Henrik flirte bredt. – Det er godt mor itte kan høre deg nå, sa han.

Henry måtte flire, han også. – Du kommer deg, pøik. Je trur sannelig at det er håp for deg likevel.