Under samme himmel

Laila Brenden

Copyright © 2011 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsillustrasjon: Arild Sæther

Omslagsdesign: Anders Kvåle Rue

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6377-9

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Persongalleri

Anna og Rise – seriens hovedpersoner, to unge jenter oppvokst på fjellgården Knatten

Torgil – bonde på Torgilstad Øvre, en storgård i Bøverdalen, eldst av tre brødre

Ragna – kona til Torgil

Sverre, Idun, Haldis, Gard og Jo – barna til Torgil og Ragna

Kristin, Morten, Egil, Eilert, Sigbjørn, Moa, Bjørg, Eldrid og Guri – tjenestefolk på Torgilstad Øvre

Halldor – bonde på Torgilstad Midtre, bror til Torgil

Siv – kona til Halldor

Johanne og Oddlaug – døtrene til Halldor og Siv

Peder – bonde på Torgilstad Nedre, bror til Halldor og Torgil

Helga – kona til Peder

Jørgine og Alf – barna til Peder og Helga

Torodd – en ung gutt fra bygda som vil lære å spille bukkehorn av Rise

Sivert – en mann som Rise og Anna hjelper da han har en ulykke på vei over fjellet

Viljar – nevøen til Ragna

Borghild – moren til Viljar og søsteren til Ragna

Knut-Erik – faren til Viljar

Peder Bruun – glassmester på Lillehammer, der Viljar går i lære

Valle Dale – advokat på Lillehammer

Lord Sommerville – en engelsk lord som tilbringer sommeren på Torgilstad Øvre

Edel Sommerville – lord Sommervilles kone

Malcom – ekteparet Sommervilles nevø

Amanda – en enke som bor på prestegården, tidligere doktorfrue

Torgilstad Øvre

Slik sluttet forrige bok,

Veiskillet:

Før hun rakk å stille spørsmål eller protestere, grep sterke never fatt i henne og løftet henne ut av vogna. Like snart ble hun halvveis løftet, halvveis dratt med oppover landgangen, og plutselig stod hun på dekk. Høyt over brygga, og langt fra hestevogna som hadde vært tilholdsstedet hennes de siste dagene. Men hun fikk ingen mulighet til å se seg om før de to fremmede sjømennene lempet henne videre. Det eneste hun hørte, var noen som ropte at de skulle ta landgangen, før hun ble dratt ned en smal trapp. Deretter bar det gjennom en kahytt og inn i et rom uten vinduer. Anna var stum av skrekk. Hun hadde aldri før vært om bord i ei skute, og tanken på at det var dyp sjø under henne, gjorde alt enda verre. Hun kunne ikke svømme! Tenk om det skjedde noe …

1

Det luktet tjære, salt sjø og fisk. Anna hørte høye rop, og det knaket i skipsskroget da skuta la fra kai. Alt hadde skjedd så fort da karene trakk henne om bord i båten, at hun ikke hadde fått summet seg til å rope på hjelp. Anna knuget hendene for brystet og prøvde å tenke på ordene fra ham de kalte Skyggen, den mystiske mannen på Øvre. Mannen med det vansirede ansiktet hadde skrevet at hun ikke skulle være redd. At hun ikke hadde noe å frykte. Men det hjalp ikke stort nå. Hun var redd. Hun var overlatt til seg selv i en mørk lugar som stinket av tobakk, og hun var skrekkslagen!

– Velkommen om bord.

Anna skvatt da en kvinne plutselig dukket opp bak henne. De to karene som hadde lempet henne om bord, var borte.

– Hvem er du? Jeg vil ut herfra. Stemmen til Anna skalv som hos et mekrende kje.

– Du kan kalle meg Pat. Vi skal dele lugar på reisen.

– Hvilken reise? Anna merket til sin forskrekkelse at gulvet gynget under henne, og hun måtte sette seg på køyesenga for ikke å falle. Kvinnen lo, og ble stående like støtt.

– Du er ikke vant med båt, ser jeg. Bare vent, dette er ingenting. Når vi kommer ut på storhavet, vil det gynge, det lover jeg.

– Storhavet? Hvor skal vi? Jeg er her mot min vilje! Anna ropte ut ordene i fortvilelse, men hun merket hvordan veggene i båten liksom sugde til seg all lyd. Hun kunne rope og skrike alt hun orket uten at noen hørte henne.

– Vi skal seile i noen dager. Hvor lang tid det tar, avhenger av vinden. Får vi god bør, går det raskere.

– Seiler vi nordover? Anna håpet at hun bare skulle til et sted lenger nord i Norge. Hun visste at det gikk handelsskuter mellom Bergen og Nord-Norge. Da gikk det vel skuter mellom Christiania og Nord-Norge også, tenkte hun.

– Nei. Vi seiler ikke mye nordover. Når vi er i åpen sjø, kan vi gå opp på dekk og trekke luft. Men jeg må stole på at du oppfører deg pent.

– Har jeg noe valg? Anna kjempet med tårene. – Ikke vet jeg hvor jeg skal, og ikke vet jeg hvordan det vil gå med søster mi, som er tilbake i Bøverdalen. Dere har tatt fra meg alt. Alt! Hører du!

Anna bøyde hodet og hulket høylytt. Endelig kom tårene som hun hadde svelget unna de siste dagene. Sinnet mot Torgil, den bunnløse fortvilelsen over å være så langt fra Rise, redselen over ikke å vite, maktesløshet og sorg. Alle følelsene rant ut i tårer. Og verst av alt var tanken på at hun hadde vært så nær Viljar. Viljar, den eneste hun hadde tiltro til, og den eneste som var i stand til å redde henne. Nå var alt håp ute.

Mens Anna satt på kanten av køya og gråt hemningsløst, stablet Pat reisevesker og kofferter under køya.

– I tilfelle grov sjø er det greit å stue bort alle løse deler, pludret kvinnen. – Vi kan åpne denne luka, så får vi litt lys. Hun løftet til side et beslag og åpnet en liten luke øverst på veggen. En lysstrime falt på en lilla kysehatt og et par brune øyne. Kvinnen kunne være i tredveårene, og hun var kledd i en mørk lilla kjole med lang kåpe over. Hun så ut til å komme fra gode kår, men hendene var grove og med tørre sprekker etter hardt arbeid. Anna tørket øynene og prøvde å puste rolig. Igjen gikk tankene til Skyggen. Tårer hjelper ikke. Sorg hjelper ikke, hadde han skrevet. Det var det lett for ham å si. Han som ikke hadde gjort noe for å hjelpe henne, enda han visste hva som kom til å skje.

Anna trakk pusten i korte hikst. Hun ble så sliten av å gråte, men på samme tid gjorde det godt. Fortsatt hadde hun mye gråt i seg, men den hjalp henne ikke bort herfra, så mye forstod hun. Pat så ut til å være helt uten bekymringer, der hun ryddet i lugaren.

– Vi får maten brakt ned til oss, så slipper vi å spise sammen med de andre reisende. Flere av passasjerene er unge kvinner som vil søke tjeneste utenfor Norge. Alle håper på et bedre liv, men jeg er neimen ikke sikker. Drømmer blir sjelden oppfylt.

– Hvor skal du? Anna prøvde på ny å finne ut hvor hun var på vei.

– Det skal du ikke bekymre hodet ditt med. Jeg er her for å holde deg med selskap, så overfarten blir lettere.

– Og for å passe på meg. For å holde meg fanget som en forbryter. Fortell meg hva jeg har gjort som fortjener en slik straff.

– Hvis du har gjort noe galt, vet du det best selv. Jeg gjør bare det jeg får betalt for.

– Vet du at jeg er bortført? Det er straffbart å være med på bortføringer. Anna mislikte denne kvinnen, som lot seg bestikke til ulovligheter.

– Jeg vet ingenting. Jeg vet bare at du skal komme trygt i land når skipet er framme. Nå heises seilene, hør.

Anna hørte taktfaste rop mens det knirket i skroget og smalt i tauverk. Skuta gynget fra side til side, og hun følte seg uvel. Den innestengte lufta i lugaren gjorde det hele verre, og snart deiset hun over ende i køya, kvalm og svett.

– Du verden. Dette kan bli festlig. Tåler du ingenting? Pat hentet ei bøtte og en haug med håndklær. En dunk med ferskvann stod klar i tilfelle noen ble tørste eller de måtte vaske seg. – Må du absolutt spy, så sørg for å treffe bøtta. Det beste er å ligge helt stille.

– Jeg vil ut, pep Anna. Hun måtte ha friskere luft enn det som var under dekk.

– Du må vente. Etter at alle har gått til ro for kvelden, da har vi dekket for oss selv.

Hvorfor må jeg vente? tenkte Anna sløvt. Har hun tenkt å kaste meg over bord så ingen ser det? Er det det Torgil har planlagt? Men tanken skremte henne ikke lenger. Kvalmen og kaldsvetten var så plagsom at hun ble likegyldig.

– Du har mange reisevesker, pludret Pat. – Noen må ha sørget godt for deg.

– Ingen, mumlet Anna. – Jeg har ikke en eneste reiseveske, bare en bylt med gammelt tøy. Hun lurte på hvor den gamle stakken hennes var blitt av, men det var ikke så viktig.

– Hvem tilhører alt dette, da? Pat kastet et blikk mot gulvet under køya. – Heter du ikke Anna?

– Jo. Anna pustet i korte hikst og kjempet mot det som ville opp. – Det er sikkert flere som heter så.

– Ikke her om bord. Skal se du har en hemmelig velgjører. Ville ikke det vært fint?

– Jeg liker ikke slike hemmeligheter. Anna kastet seg over køyekanten og lente seg over bøtta. Hun traff. Heldigvis.

– Sånn ja. Få det opp. Alt blir bedre etterpå. Pat ventet til hun var sikker på at Anna ikke kom til å kaste opp mer. Da tok hun bøtta og forsvant. Like etter kom hun tilbake med en ren bøtte.

Anna tenkte at det var snilt gjort, men hun orket ikke å takke. Langt borte hørte hun at bølger slo mot skroget, og Pat sa noen om at skuta skjøt fart, men for hennes del kunne de like gjerne forlise. Hun kom til å dø likevel, slik magen truet med å vrenge seg. Det var ikke mer å kaste opp, bare gulgrønn suppe som luktet av magesaft. Kroppen kjentes som en skurefille, og Anna ønsket bare å få slippe.

Men på mirakuløst vis måtte hun ha sovnet, for plutselig våknet hun av et lysskjær over ansiktet. Da hun slo øynene opp, så hun Pat, som stod ved senga hennes sammen med en mann med grått skjegg. Mannen smilte vennlig til henne, og spurte hvordan hun følte seg.

– Matt, var alt Anna klarte å si. Kvalmen lå fortsatt på lur og truet med å ta overhånd.

– Du må drikke litt, og etterpå må du bli med opp på dekk. Mannen satte seg på sengekanten og gav Anna et glass vann. – Aller først tar du en skje medisin. Han helte noen dråper fra en flaske ned i en skje. – Dette hjelper mot sjøsyke.

Sjøsyk? Var hun sjøsyk? Visst hadde hun hørt folk fortelle om sjøsyke etter lange båtferder, men hun ante ikke at det var så forferdelig. Men hva ville mannen gi henne? Et middel så hun sovnet? Slik at de kunne kaste henne over båtripa uten at hun protesterte. Ja, det var i orden. De måtte gjerne hive henne på sjøen.

Anna tok imot skjeen og svelget. De få dråpene sved som gnistregn nedover halsen, og en sterk varme spredte seg i kroppen. Det luktet sterkt.

– Ja, det er konjakk, smilte mannen. – En liten skje pleier å gjøre godt. Orker du å reise deg?

– Nei. Anna hostet. – La meg ligge.

– Du vil ha godt av litt frisk luft.

Anna var ikke helt sikker på det, men hun fikk i alle fall beina utenfor køyesenga, og med god støtte fra Pat og den fremmede mannen klarte hun å komme seg opp trappa og ut på dekk. Det blåste friskt, og lyden av blafrende seil fikk henne til å se opp. De enorme seilene stod spent i medvind, og synet fikk henne til å glemme at hun var uvel. Pat trakk henne med seg bort til båtripa, før hun lot Anna se seg om mer. Det var natt. Men for en natt.

Anna støttet seg til båtripa og pustet inn ren luft. Med dype åndedrag fylte hun lungene, og for hver utpust kjente hun seg bedre. Den ekle kvalmen som satt i mellomgulvet roet seg, og da hun hevet blikket, så hun utover et skinnende hav. Mørke bølger lekte i en stripe av måneskinn, og så langt øyet rakk, var det bare duvende vann. Hun hørte at vannet fosset langs skutesiden da skipet pløyde gjennom bølgene, og hun tenkte at skuta gikk overraskende støtt.

– Føler du deg bedre? Den fremmede mannen stod ved siden av Anna og betraktet henne. – Jeg er doktor, du trenger ikke å være redd. Det er veldig vanlig å bli syk den første gangen en reiser med båt.

– Det går bedre nå. Anna kjente seg slapp, men det var deilig å stå slik mot skutesiden og puste fritt. – Jeg kan ikke svømme. Hun grøsset ved synet av havet. Alt rundt henne var vann, og det var langt, langt ned til bunnen.

– Ikke jeg heller, humret doktoren. – Men vi har en god skipper. Det går nok bra.

Anna fant litt trøst i at det var flere som ikke kunne svømme, og etter hvert klarte hun å se det vakre ved et hav badet i måneskinn. Og da hun hevet blikket mot himmelen, glemte hun nesten å puste. Så mange stjerner hadde hun aldri sett på én gang. Himmelen i Bøverdalen var også pakket med stjerner om vinteren, men fjellene gjorde at det ble et begrenset skue. Her, på det åpne havet, var himmelen uendelig.

– Så vakkert, hvisket Anna. – Er det de samme stjernene som vi kan se hjemme?

– Ja. Doktoren betraktet ansiktet til Anna, og han smilte tilfreds da han så at den unge kvinnen fikk farge i kinnene. Men det plaget ham at øynene hennes ble fylt av tårer. – Hvis det er klarvær der du kommer fra, kan folkene se de samme stjernebildene som oss.

– Da ser søsteren min og jeg det samme. Anna tørket tårer og tenkte på Rise. – Rise og jeg ser på den samme himmelen. Kanskje blikkene våre møtes der oppe et sted.

På signal fra doktoren trakk Pat seg unna. Hun visste at han hadde noe å fortelle den unge kvinnen. Kanskje tiden var inne nå?

– Stjernene forsvinner aldri, sa doktoren lavt. Han og Anna stod tett ved siden av hverandre og skuet utover hav og himmel. – Det er mange som har funnet trøst i å hvile blikket på en gnistrende nattehimmel.

– Mamma og pappa er der ute. Jo lenger Anna så mot himmelen, jo flere lysende punkter oppdaget hun. Det myldret av stjerner. Bakenfor de første, og bakenfor der og enda lenger bak. En uendelighet som gjorde henne helt svimmel.

– Himmelen er evig, svarte doktoren. – Den rommer alt vi ikke forstår. Fryser du?

– Nei. La meg få stå her en stund til, bad Anna tynt. Hun ble redd for at hun måtte tilbake til den tette lugaren. – Lufta er frisk og så annerledes enn den jeg er vant med. Jeg skulle ønske at søsteren min fikk oppleve dette.

– Det kan det vel hende at hun kommer til å gjøre en gang. Hvor gammel er hun?

– Rise er tretten år. Hun er alene i fjellet. Hun vet ikke at jeg er borte. Anna snudde seg brått mot doktoren. Han virket snill og vennlig. – Jeg er her mot min vilje. Jeg ble ført bort fra gården med makt, og jeg fikk ikke engang sagt farvel til søsteren min. Kan du hjelpe meg hjem igjen? Anna snakket lavt og fort. Så lenge Pat ikke var i nærheten, våget hun å betro seg. Hun hadde ingenting å tape på å være ærlig. – Vær så snill, hjelp meg!

Blikket til Anna rørte ved noe i doktoren, han hadde selv en datter på samme alder. Fortvilelsen lyste ut av øynene til den unge kvinnen, men han kunne ikke hjelpe henne slik hun helst ville. Eller slik han selv helst ville. Han måtte gjøre det arbeidet han var satt til. Men Annas ulykkelige ansikt og vinnende vesen gjorde at han et kort øyeblikk angret på hele oppdraget. Nå var det for sent å sende henne tilbake.

– Jeg skal hjelpe deg så denne båtreisen blir mest mulig behagelig. Når vi kommer til land, går vi hver til vårt.

– Men hvor er land? Hvorfor vil ingen fortelle meg hvor jeg skal? Er det Torgil som står bak alt sammen? Spørsmålene rant ut av Anna. Noen måtte da vite noe. Noen måtte snart fortelle henne hvor det bar. Pat hadde sagt at det var flere kvinner på båten. Enslige kvinner som søkte arbeid utenfor Norge. Herre Jesus. De kunne vel aldri være på vei mot Amerika?

Anna sperret opp øynene og stirret med panikk på doktoren. Hun hadde hørt at mange reiste til Amerika for å starte på nytt. Det var visst godt om land der borte. Men Amerika, det var så langt borte som stjernene. Og hun ville aldri, aldri mer få se Rise igjen. Anna tok seg til brystet og gispet. Det måtte ikke være sant!

– Jeg er her for å fortelle deg hvor du skal, Anna. Doktoren snakket rolig. Han så at Anna strevde med sine egne tanker, og han ventet til hun pustet rolig. – Du har ingenting å frykte.

– Frykte! Jeg er milevidt fra søsteren min, det er god nok grunn til frykt.

– Jeg tror søsteren din klarer seg fint. Hun er frisk og ung og har mot.

– Hva vet du om det? Du kjenner ikke Rise! Anna merket at hun begynte å bli både motløs og irritert. Skulle doktoren bare oppholde henne med snakk, han også?

– Nei, jeg kjenner ikke Rise. Men du har fortalt meg hvor gammel hun er, og ut fra det tenker jeg at hun er stor nok til å klare seg. Dessuten … Doktoren nølte. – Dere kommer helt sikkert til å se hverandre igjen. En gang.

– En gang! Det høres ut som vi kanskje skal møtes igjen blant stjernene.

– Nei, det er ikke slik. Men du er langt, langt hjemmefra når du går i land.

– Vet du hvor jeg skal gå i land? Sinnet hadde forsvunnet fra stemmen til Anna nå. Hun ventet bare på å høre Amerika.

– Ja, jeg vet det. Og jeg er her for å forberede deg. Doktoren la en beroligende hånd på skulderen til Anna og så henne inn i øynene. Var hun rede, eller burde han vente?

– Så fortell. Annas stemme var knapt hørbar. – Fortell. Bare si det som sant er. Jeg orker ikke flere løgner og hemmeligheter. Jeg vil vite sannheten.

– Da skal du få den. Doktoren svelget og gjorde seg klar. Han kunne ikke vite hvordan Anna ville reagere, og han forberedte seg på alt fra sinne til fortvilelse til uvett. Han måtte fortelle henne sannheten nå. Tiden var inne. Her … under stjernene …

– Jeg forstår at du og søsteren din har mistet foreldrene deres, begynte doktoren. – Det er mange som har lyst til å hjelpe dere.

– Som Torgil Torgilstad? fnyste Anna. Øynene var blanke, og hun kjente et brennende hat hver gang hun tenkte på storbonden. Et hat som bare vokste for hvert minutt. – Hva slags hjelp er det å sende meg bort fra Rise? Det er ingen hjelp, hører du!

– Jeg forstår deg. Doktoren strøk en hånd gjennom håret og vendte ansiktet mot den mørke sjøen. – Jeg forstår sorgen og sinnet ditt, men jeg tror at denne reisen er begynnelsen på et bedre liv for deg.

– Ikke uten Rise. Tanken på Rise overskygget alt, og Anna hadde nesten glemt at doktoren skulle fortelle henne hvor skuta seilte. Plutselig lyste det et håp i øynene hennes, og ansiktet myknet. – Kan du gi beskjed til Rise? Kan du hilse henne fra meg og si at …

– Rise får nok vite at du har det bra, avbrøt doktoren. – Jeg skal ikke tilbake til Norge med det første. Jeg har familien min i England.

– England? Anna så med store øyne på doktoren. Var de ikke på vei til Amerika?

– Ja. Denne skuta seiler til Newcastle, nord i England. Jeg tror du kjenner noen der?

– Jeg kjenner ingen i England. På nytt begynte tårene å renne. Anna følte seg så maktesløs. Så fortapt. – Hvorfor? Spørsmålet kom som et hikst, mens hun lente seg over relingen og lot tårene dryppe i havet. – Hvorfor blir jeg sendt til England?

– Du har nok mange spørsmål som jeg ikke kan gi deg noe svar på, men navnet Sommerville sier deg kanskje noe? Lord David Sommerville.

– Lorden? Anna rettet seg opp og så vantro på doktoren. – Er det lorden som står bak dette?

– Det vet jeg ikke. Jeg vet bare at du skal bo og arbeide hos lord Sommerville.

– Hvem har bestemt det? Jeg har sagt til lorden at jeg ikke kan reise fra Rise. Han kan ikke tvinge meg … Men Anna forstod at det var nettopp det han kunne. Han og Torgil hadde stor makt og kunne gjøre akkurat slik de ville. Enten det var å ta livet av folk eller sperre uskyldige inne på asyl. Et øyeblikk skilte ikke Anna mellom lorden og bonden på Øvre. For henne hadde de begge tatt del i bortføringen.

– Du må spørre lord Sommerville om det. Men det er et fint hus du skal tjene i.

– Jeg vil ikke. Anna hørte selv at hun lignet Rise. – Jeg vil ikke arbeide for en som har …

– Hør her, Anna, avbrøt doktoren. – Dette er nok en litt eh … uvanlig måte å feste folk på, men jeg tror du har all grunn til å se lyst på situasjonen. Doktoren hevet hånden da Anna skulle til å protestere. – Jeg vet du savner søsteren din, men det hjelper deg ikke tilbake til Norge. Ikke nå. Tenk heller på alt du får oppleve. Det er mange unge damer som gjerne skulle ha byttet med deg. Å få tjene på en stor herregård som Ley er mange jenters drøm.

– Ley? Anna gjentok navnet uten glød i stemmen. Hun skjønte at det ikke nyttet å protestere. En stor verk fylte bringa, men det var ingenting hun kunne gjøre. Det eneste hun kunne håpe på, var at lorden ville forstå hvor galt dette var. At han ville sende henne hjem igjen.

– Eiendommen heter Ley, svarte doktoren mildt. – Navnet er etter forfedrene til lorden. Stedet har vært i familiens eie i generasjoner.

Akkurat som Torgilstad, tenkte Anna mørkt. En ny storgård med tjenerskap som skulle hundse henne.

– Reiseveskene du har med deg, inneholder …

– Jeg har ingen reisevesker, protesterte Anna. – Jeg er bortført. Et kort øyeblikk tenkte hun på kista på fjøstrevet. Hun håpet inderlig at Rise ville passe godt på pengene de hadde gjemt unna. Pengene etter foreldrene og pengene som de hadde fått av lorden i sommer. Men … Anna rynket pannen og så mot månen. Den store summen de hadde fått da lorden reiste fra Øvre, tydet på at han var en godhjertet mann. Ikke en som lignet Torgil.

– Nå har du reisevesker. Doktoren fulgte blikket til Anna. – Jeg tror månen ønsker deg lykke til. Det er sikkert et godt tegn at den lyser oss over havet.

– Tror du på månen?

– På månekraften? Doktoren ble ikke overrasket over spørsmålet. Det var mange som trodde at månen hadde spesielle krefter i seg. Noen trodde at månen stod for det gode i livet, men mange mente at det var best å beskytte seg mot månelys. Bare de underjordiske og de mørkeste maktene våget å danse i måneskinnsnetter.

– Ja. Er du redd for den?

– Nei. Jeg synes den er litt mystisk, svarte doktoren grublende. – Og her ute på havet er den uvanlig fin.

– Og i fjellet. Anna tenkte på Knatten. Når månen kastet kaldt lys over fjelltoppene og innover vidda. Hun hadde aldri følt uro eller frykt i slike netter, bare glede.

– Sikkert. Jeg har aldri opplevd fjellene i Norge.

– Det er synd. Anna kjente at lengselen etter Bøverdalen hogg tak i henne. – Fjellene er trygge.

– En gang, tenkte doktoren høyt. – En gang skal jeg reise til fjellene.

– Er det fjell i England?

– Ikke i området rundt Ley. Men det er kort vei til havet. Doktoren hørte selv at ordene ikke var noen trøst for den unge kvinnen. – Solnedgangen er aldri så vakker som ved sjøen … og i fjellet.

– Kan vi se sjøen fra herregården? Anna trakk pusten i korte hikst. Hun måtte prøve å tenkte fornuftig. Ingen hadde tenkt å kaste henne over bord, og hun skulle ikke sperres inne på asyl. England var ikke så langt unna som Amerika, og hun kjente lord Sommerville, i hvert fall litt. Situasjonen kunne vært mye verre.

– Jeg tror ikke det. Men det er bare en kort tur med hestevogn til Seaham. Der ser du havet.

– Er herregården et stort hus? Anna kunne like gjerne finne ut så mye som mulig om hjemmet til lorden. – Har han mange tjenere?

– Stedet blir egentlig kalt Castle Ley. Ley slott, forklarte doktoren. – Om stedet ikke ser ut som et eventyrslott akkurat, sier navnet noe om størrelsen. Det er mange rom på Ley. Hvor mange som tjener der, vet jeg ikke.

– Jeg skulle ønske at jeg var en stjerne, sukket Anna. – Et lys langt der ute som kunne se til Ley og Bøverdalen på samme tid. Og til Lillehammer og Viljar, tenkte hun. Viljar var ofte i tankene hennes, men hun prøvde å glemme ham. Den vanvittige ideen om å gi ham et ja var selvfølgelig bare dumskap. Så snart han oppdaget at hun ikke var på Øvre, kom han til å ekte Johanne – eller noen andre. Anna svelget og kjente på en tung klump i magen. Han hadde vært snill mot henne: stelt såret i leggen, ordnet med seng, sagt mye pent. Hun kunne ikke hjelpe for det, men hun lengtet etter å kjenne armene hans rundt seg igjen. Lengtet sårt etter Viljar …

– Du er en stjerne, frøken Anna. Jeg skjønner godt at lorden vil ha deg i tjeneste, slik du skinner når du snakker om noe som ligger hjertet ditt nær. Doktoren la merke til hvordan ansiktsuttrykket til den unge kvinnen forandret se når hun tenkte på søsteren og fjellene. – Har du flere spørsmål, eller vil du gå ned og legge deg?

– Jeg vil legge meg. Anna hadde egentlig lyst til å stå på dekk hele natten, men hun var redd for at hun ikke fikk lov. I stedet for en brysk avvisning var det best å gå ned igjen.

– Da tenker jeg at Pat har ordnet med litt mat til dere, men vær forsiktig. Ikke stapp i deg altfor mye. Doktoren smilte. – Sjøsyken kan finne på å komme tilbake. Og når det gjelder alle reiseveskene, er de dine. Du får ta en prat med Pat. Doktoren snudde ryggen til båtsiden og viste Anna veien tilbake.

Hodet til Anna var som et melkespann fylt til randen av uklar væske. Tankene var en eneste røre av spørsmål, savn og sinne. Hvorfor kunne de ikke ha sendt av gårde Guri, eller Eldrid? De hadde i hvert fall ingen søsken å ta hensyn til. Og hvorfor alt dette hemmelighetskremmeriet? Hvis lorden og Torgil hadde bestemt at hun skulle av sted, kunne de vel ha gitt henne en sjanse til å snakke med Rise før hun reiste? At hun hadde blitt bortført med makt, var både ydmykende og sårt. Var det slik folk så på henne og Rise? Som foreldreløse barnunger uten rettigheter? Tjenestejenter som de voksne kunne bestemme over?

Anna tumlet utmattet inn i lugaren. Hun var i hvert fall lettet over at kvalmen hadde gitt seg. Og da Pat fristet med varm suppe og brød, satte hun seg lydig på køyekanten og spiste.

– Ikke ha for mange tanker i hodet på en gang, advarte Pat. – Det gjør ikke godt.

– Det er lett for deg å si. Anna kjente seg med ett så trett. De siste dagene hadde vært uutholdelige, og hun hadde kjempet en indre kamp hvert våkne sekund. Nå var det ikke lenger håp om å vende tilbake til Øvre, og motstanden i henne var i ferd med å avta.

– Hva er det verste? Pat overhørte Annas kommentar. – Hva plager deg aller mest akkurat nå?

– Tanken på at du tar imot betaling for å tvinge meg fra Norge.

– Rent bortsett fra det? Pat tok ikke anklagen så tungt. Ansiktet hennes var mer nysgjerrig enn fornærmet i det svake lysskjæret fra en liten skipslykt.

– Jeg tenker på søsteren min. På Rise. Nå er hun helt alene. Vi har ingen slektninger.

– Og hva er det verste som kan skje med Rise? Pat ante ikke at hun satte i gang nye, voldsomme reaksjoner hos Anna med det spørsmålet, og hun ble overrasket da den unge kvinnen kastet seg ned på køya og storgråt. Det hadde jo virket som om det gikk bedre nå.

– Torgil kommer til å drive henne hardt. Hun er redd for husbonden. Stakkars Rise, hun fortjener ikke et sånt liv. Anna hulket ned i teppet, og gråten ble bare sterkere jo mer hun tenkte på søsteren. Pat lot henne gråte og ryddet bort suppekoppene. Men etter en stund satte hun seg på køyekanten med hendene i fanget.

– Søsteren din kommer ikke til å dø. Hun klarer seg godt. Men det er klart du bekymrer deg for henne. Alt det andre du tenker på, er ikke så viktig, vel?

– Nei. Anna måtte innrømme at tanken på henne selv og hva som ventet henne, ikke var like viktig som bekymringene for Rise. Ingenting var så viktig som lillesøsteren.

– Godt. Da kan du rense hodet ditt for alle andre tanker enn søsteren din. Og hvis du tenker fornuftig, vet du at hun klarer seg godt. Selvfølgelig vil hun savne deg, og savn gjør vondt. Men det går an å leve med både savn og lengsel.

Anna svarte ikke. Hun lyttet til det den fremmede kvinnen sa, og hun kunne ikke være uenig. Rise var barsk. Hadde hun ikke gledet seg til å bo alene ved Gjende, kanskje? Den dagen hun dro av sted på vintersætring, var det Anna som hadde det verst.

– I morgen skal vi se hva som er i reiseveskene dine. Du kan ikke gå i land i den kjolen. Pat pludret i vei uten å vente på svar fra Anna. – Du har sikkert noe mer passende å ha på.

– Nei. Og denne kjolen her er heller ikke min, sukket Anna. Hun hadde ikke mer gråt igjen. – Hvis tøyet mitt ikke er bra nok for lorden, kan det være det samme.

Pat smilte og trakk skoene av den unge kvinnen. Selv når Anna var sorgtung og fortvilet, var hun underfundig vakker. Leppene beveget seg mykt og tiltrakk seg oppmerksomheten, ikke bare når hun snakket, men også når hun var taus. Måtte hun bare finne seg til rette med det nye livet sitt, tenkte Pat. Og måtte lorden være snill mot henne …