Ida S. Skjelbakken

Skjebnemøte

Krøniken om Ylva Alm

Copyright © 2013 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Øivind Makilla

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

Elektronisk utgave (første versjon), 2013

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6390-8 

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Slik sluttet forrige bok:

Ylva kjente panikken gripe henne igjen.

– Mina! ropte hun av all kraft. – Mina, svar da!

Stillheten som fulgte, gjorde kroppen hennes nummen av skrekk. – Mina! Hører du meg?

Det lød et hest svar hun ikke klarte å tyde.

Ylva så seg igjen desperat rundt på myra. Hun kunne bare se Tenjars hode.

Med et hulk tvang hun hånden gjennom gjørma og fant amuletten. Hun lukket øynene og klemte rundt smykket. – Mina og Tenjar, hvisket hun mens tårene rant og den iskalde gjørma holdt henne fast. – La Mina og Tenjar få leve …

1

Juni 1717

Nedre Telemark, Bratsberg amt

Idet de sørgmodige tonene til svarttrosten stilnet, åpnet Ylva øynene. Gjørma nådde henne til haken. Mygg og knott surret rundt ansiktet hennes, og stikkene sved.

Hun visste at døden nærmet seg, og undret seg over hvordan det ville bli å sovne inn og aldri mer våkne. Hun følte roen sige innover seg, en slags underlig glede over at hun snart skulle få vite hva som ventet etter livet, om det så kun var evig mørke. Det var sorgen over aldri mer å kunne se dem hun var glad i, som var vond, ikke tanken på det som kom etter. Da hun tenkte på familien og det at hun aldri ville få muligheten til å møte Aksel igjen, verket det i brystet. Hun hadde prøvd å avfinne seg med at han var forsvunnet ut av hennes verden for alltid, men nå innså hun at hun aldri egentlig hadde gitt opp håpet.

Vissheten fikk tårene til å sløre øynene så hun ikke lenger så det lumske myrlandskapet rundt seg; luften som dirret over de varme torvbankene, og svermen av insekter som stadig ble større rundt henne. Hun klarte ikke å få øye på Tenjar, men gjørma gjorde det vanskelig å snu på hodet, så hun visste ikke om myra hadde tatt hesten til seg, eller om den fortsatt var i live.

Og Mina …

Ylva brukte sine siste krefter og ropte: – Mina! Kan du høre meg? Hun lukket munnen da hun kjente det kalde myrvannet mot underleppen. Var det en fugl hun hadde hørt skrike, eller var det Mina som svarte?

Hun kunne ha gitt hva som helst for å redde Mina og Tenjar. Det var hennes skyld at de hadde havnet i myra. Det var hun som hadde villet reise til nattmannen for å møte Selma i hemmelighet. Og det var hun som hadde foreslått at de tok snarveien gjennom skogen da elven hadde revet med seg veien. Det var også hun som hadde unnlatt å fortelle noen hvor hun hadde tenkt seg, da de forlot gården den morgenen, fordi hun visste at foreldrene aldri ville tillate henne å omgås nattmannen. Men om ikke Nikolas hadde truet med å gå til øvrigheten og anmelde Selma som trollkvinne, hadde hun ikke behøvd å møte henne i smug …

Nå kom hun aldri til å få vite hvem som hadde røvet Augusta. Ylva håpet inderlig at søsterdatteren ville komme til rette. Da ville foreldrenes sorg bli litt lettere å bære. Kom de til å finne kroppen hennes noen gang? Tenk om de aldri fant ut at hun og Mina og hesten var forsvunnet i myra. Tenk om de kom til å lete etter henne resten av livet … Tanken var uutholdelig, men om de fant vognen stående i utkanten av skogen og så avtrykk etter hesten på den gamle kjerreveien som gikk over myra, måtte de vel forstå hva som hadde hendt?

Ylva trakk pusten dypt inn ‒ hun visste at det var for siste gang ‒ og holdt den. Gjørma krøp over leppene og kilte under nesen. Om litt ville alt bli svart. Hun lukket øynene og strammet grepet rundt amuletten hun holdt i hånden. Jeg elsker deg, Aksel, gjentok hun om og om igjen for seg selv.

Silje lå halvt tilbakelent på sjeselongen og gråt. Aldri hadde hun følt en slik altoppslukende håpløshet som nå. Det var som om selve livet var i ferd med å forlate henne. Kunne man virkelig dø av sorg? Da Augusta forsvant, hadde hun klamret seg til et håp som bleknet for hver time som gikk. Nå hadde det snart gått tre dager, og Silje kjente at den siste rest av tilkjempet styrke var i ferd med å forsvinne.

– Jeg har rett og slett ikke noe valg, sa Nikolas og strøk henne over ryggen. – Du vet at jeg må skjøtte forretningene, og det begynner å bli lenge siden jeg har vært i Christiania. Mor og far vet ikke om det som har hendt. Dessuten kan jeg undersøke litt på reisen. Kanskje jeg møter noen som har hørt eller sett noe, et omstreifende taterfølge med et blondt barn eller …

Silje satte seg opp og sukket skjelvende. – Jeg skal selvfølgelig ikke nekte deg å reise, Nikolas. Jeg har da aldri protestert før, enda så ofte du har vært borte?

Det glimtet mørkt i Nikolas’ blikk, men så nikket han og smilte bekymret. – Det smerter meg å måtte forlate deg akkurat nå, Silje. Jeg ser hvor vondt du har det, men du har jo familien hos deg, og jeg kommer snart tilbake. Og det gjør Augusta også, skal du se. Lov meg at du ikke mister håpet.

Silje så på ektemannen og tørket kinnet med det allerede fuktige blondetørkleet. – Ikke tenk på meg, Nikolas. Det er Augusta som er den viktige her. Du har sikkert rett, det er nok best at du reiser, så du kan forhøre deg underveis.

Hun kjente hodet spinne og la seg matt tilbake i sofaen. Det føltes som om hun ikke klarte å våkne opp fra et grusomt mareritt.

Nikolas løftet opp et pledd og la det varsomt over henne. – Du skal se at alt ordner seg.

– Nikolas? sa Silje lavt da han gikk mot døren.

– Ja? Han stanset med hånden på dørhåndtaket.

– Du og Nanine … Hun snudde hodet mot ham og la merke til at han stivnet. Øynene smalnet, og det harde draget hun kjente så godt, var kommet over munnen hans. Da han ikke svarte, kjente hun sinnet ulme i mellomgulvet. – Hvilke friheter tok du deg egentlig med henne?

– Det har aldri foregått noe mellom meg og ammen, mumlet Nikolas mørkt. Ansiktet hans var blitt rødt.

Hadde dette vært før Augusta forsvant, ville hun ha vært redd for å snakke slik til ektemannen, men nå kjente hun raseriet vokse sammen med følelsen av å ikke lenger ha noe å miste. – Jeg så at du lå over henne og kysset henne – og tok på henne!

– Det … det var ikke slik. Nanine overrumplet meg. Hun trakk meg ned på divanen før jeg rakk å … å forsvare meg mot hennes liderlige tilnærmelser!

Silje kjente det vrenge seg i henne ved tanken. Det ante henne dessuten at han løy, men hva spilte vel det for rolle nå? Hun hørte på stemmen hans at han kjempet for å beherske seg, og kjente et streif av ømhet med tanke på hvor snill og omtenksom han hadde vært etter at Augusta forsvant. Han hadde oppført seg som en kjærlig ektemann som ikke ville annet enn hennes og datterens ve og vel. Hvilken rett hadde hun til å bringe på bane hans feiltrinn i en situasjon som dette? Likevel klarte hun ikke å slå fra seg tanken på at hans upassende forhold til Nanine kunne ha noe med Augustas forsvinning å gjøre, selv om hun ikke helt visste hva.

– Det spiller ingen rolle, svarte hun spakt. En ny bølge av tretthet kom over henne, og hun lukket øynene.

Nikolas forsvant ut av rommet, og stillheten som fulgte, virket illevarslende.

Ylva hørte ukjent lyder. Var det svarttrosten som sang sine vemodige strofer igjen? Nei, det lød heller som stemmer, en stemme hun kjente, men det kunne umulig være …? Ylva ville ikke åpne øynene. Hun holdt pusten og ventet på at mørket og døden skulle innhente henne.

– Slå tauet om livet før du går utpå, Jon! Ylva, hører du meg? Hold ut, kjære barn!

Det måtte være innbilning, et sansebedrag, at hun hørte Selmas stemme klinge mellom trærne, blande seg med flere fremmede stemmer, men … Ylva slo øynene opp og kvalte et gisp da hun fikk øye på folk ute på myra. Et par karer sto like ved henne. De var mørke i hud og hår, og hun dro ikke kjensel på dem. Og der så hun virkelig Selma! Hun sto på kanten av myra og lente seg ut over torvbankene mens hun holdt seg fast i en busk. Ansiktet lyste av redsel, og Ylva fikk lyst til å berolige henne og si at hun ikke skulle bekymre seg, til tross for at hun tvilte på at hun ville overleve.

Den ene karen hadde slått et tau rundt livet og beveget seg mot henne mens han støttet seg på en lang stokk. – Herre Devel! utbrøt han da grunnen gynget under ham og han holdt på å falle. Ylva ville rope og be ham være forsiktig, men gjørma hadde steget til over munnen, så hun våget knapt å puste. Hvert åndedrag måtte trekkes langsomt inn gjennom nesen for å unngå å få gjørme opp i neseborene, og det sprengte i lungene av anstrengelsen. Akkurat nå lengtet hun bare etter å kunne åpne munnen og trekke i seg frisk luft!

Hun kjente hjertet hamre vanvittig i brystet da karen bøyde seg frem og strakte stokken ut mot henne. Skulle hun likevel få leve? Med tårer i øynene brukte hun sine siste krefter på å løfte armene opp fra gjørma og gripe tak i stokken.

Møysommelig fikk hun tak i den og klemte til. Langsomt kjente hun at kroppen beveget seg, og at hodet ble dratt over flaten. Hun åpnet munnen og trakk luften dypt ned i lungene. Lettelsen spredte seg som den mest vidunderlige følelse gjennom henne, og hun kjente gråten overmanne henne i glede over å ha fått livet i gave av denne fremmede.

Hun møtte de mørke øynene til han som dro henne opp, og ville rope til ham at de måtte redde Mina og Tenjar også. Men kroppen var så nummen og stiv at hun ikke klarte annet enn å holde seg fast og bli dratt uendelig langsomt mot tørr grunn.

Ylva våget ikke å tro at hun hun var i sikkerhet, før hun kjente hender som grep tak i henne og forsøkte få henne opp fra gresset hvor hun var blitt liggende strak ut på magen. Hun forsøkte å hjelpe til ved å sette knærne under seg, men kjolen klistret seg rundt bena hennes, gjennomtrukket av gjørme og tung som bly, og det var som om kroppen ikke ville lystre. Hun ville si noe, men tennene bare klapret. Først nå ble hun klar over at hun skalv av kulde. Hun hadde egentlig ikke kjent hvor isnende kaldt det var i myrvannet.

Omsider kom hun seg opp, og de plasserte henne med ryggen mot en trestamme.

Ylva løftet en valen arm og gned seg i ansiktet. Blikket var slørete av tårer, og mygg og fluer hadde bitt så hele ansiktet sved som i brann.

– Ikke gjør det, da, lille venn! Ansiktet ditt var den eneste delen av kroppen som ikke var dekket av gjørme, men se på deg nå!

Ylva anstrengte seg for å fokusere blikket og kjente en ubeskrivelig glede og ro spre seg gjennom kroppen. Det var Selma som satt hos henne. Den gamle kvinnen hadde tatt skautet av hodet og gned henne varsomt i ansiktet med det myke stoffet.

– Mina, hvisket Ylva hest. – Hvor er Mina?

Selma snudde seg halvveis rundt og pekte, og der så hun Mina bli støttet av en blond mann. Patrick!

Venninnen var nesten ugjenkjennelig, så skitten og våt var hun, men Ylva forsto at hun måtte være i bedre forfatning enn henne selv. Hun kjente haken dirre og lukket øynene da tårene kom flommende igjen.

Hun rettet seg opp med en kraftanstrengelse og skulle til å spørre etter Tenjar idet hun hørte hoing og kommandoer fra den andre siden av sletten. Hjertet hennes gjorde et hopp da hun fikk øye på karene som var i ferd med å sette stokker ned i myra rundt Tenjar.

Med Selma på den ene siden og treet som støtte på den andre kom hun seg skjelven på bena.

– Han lever, sa Selma og la armen rundt livet hennes så hun ikke skulle falle. – De er i ferd med å dra ham opp nå. De er sterke karer, så du skal se det går bra.

– Å, gud … hvisket Ylva. – Takk, Gud den allmektige, for dette mirakelet. Hun sank ned igjen på bakken og ble sittende og gråte av glede da hun så hvordan stadig mer av hesten kom til syne. De brukte staur under ham som støtte, og Patrick gikk bort for å hjelpe til.

Ylva gråt så hele kroppen ristet, og enset knapt at Selma strøk henne over håret. I det samme kom Mina bort og satte seg ved siden av henne.

– Mina! Ylva skulle til å omfavne henne, men venninnen sank sammen på gresset med et stønn.

– Ved Stallo, mumlet hun og la de gjørmebrune armene strak ut til hver side og smilte utmattet. – Æ trudd nu min sann det her sku bli vår siste dag.

– Jeg er så lei for det, Mina. Det var min skyld. Herregud, så nære vi var ved å miste livet! hulket Ylva og gned seg i ansiktet. Hun merket at gjørma var i ferd med å tørke inn til skorper på hendene, og kunne bare forestille seg hvordan hun så ut.

Selma, som hadde holdt øye med hesten og karene, snudde seg og smilte beroligende, og Ylva forsto hvor mye hun hadde savnet den gamle kvinnen og de fine stundene de hadde delt den sommeren i Sølvdal.

– Han er på trygg grunn, sa Selma og nikket til henne.

Ylva fikk nye krefter av ren glede og kom seg på bena. Mina reiste seg også opp, og sammen gikk de tre i skogkanten for å komme til den andre siden av myra hvor hesten nå lå i gresset og prustet tungt.

– Tenjar! Ylva knelte ved hodet hans og tørket fluer vekk fra de rennende, halvt lukkede øynene. Karene var i ferd med å ta av ham seletøyet og gni av ham den verste gjørma med gress.

Til Ylvas lettelse løftet hesten på hodet og så seg, tilsynelatende ganske fortumlet, omkring. Han ristet svakt på hodet, fnøs et par ganger og tok så til alles glede en jafs av gresset.

Ylva hadde mest lyst til å juble og så med tårevåte øyne takknemlig fra den ene til den andre av redningsmennene sine.

– Han her klarer seg fint, sa den eldste av de to karene og klappet hesten på baken. Tenjar reagerte med å reise seg skjelvende opp.

– Jon sier at hingsten din er sterk som en ekte taterhest, smilte Selma.

Ylva lo og gråt om hverandre. – Takk skal dere ha, alle sammen! Takk for at dere kom oss til unnsetning. Men … Hun flyttet blikket til Selma. – Hvordan i alle dager fant dere oss …? Hvordan visste dere at …?

Selma smilte, og Ylva så at blikket hennes gled mot brystet hennes. Hun løftet straks hånden og la den rundt amuletten, som heldigvis ikke hadde forsvunnet i gjørma.

Var det amuletten som hadde gjort at Selma forsto hva som hadde hendt, og til og med hvor de befant seg? Hun ville gjerne spørre, men nå gjaldt det å komme seg vekk fra hengemyra, gi hesten stell og finne ut hvordan hun og Mina skulle kunne komme seg tilbake til Bjergvin. Om foreldrene fikk vite hva som hadde hendt, var Ylva sikker på at hun kunne si farvel til alle fremtidige turer på egen hånd.

– Vi har en kjerre stående borte på veien, sa Selma. – Bli med til Ulrik, så skal vi få skylt av dere den verste søla og få satt hesten på stallen så han kan få hvilt seg nok til å klare veien tilbake.

– Jeg vil ikke kjøre ham hele veien hjem, sa Ylva da de gikk i flokk og følge ut av skogen. Patrick og Mina gikk arm i arm, og tateren som het Jon, leide Tenjar, mens den andre karen bar på tau og seletøy.

– Vi skal selvfølgelig gi dere skyss tilbake litt senere, svarte Selma. ‒ Tenjar skal få slippe å dra vognen. Vi kan sikkert få låne en av hestene til Ulrik. Men om du tror det er best, kan vi spenne ham for nede i svingen, så kan dere kjøre ham det siste stykket opp på tunet for syns skyld.

– Det var en god idé! sa Ylva lettet. – Jeg håper at han ikke vil få varige men?

– Det tviler jeg på. Bortsett fra at han har skiftet farge, så ligner han da seg selv, eller hva?

Ylva smilte og nikket. Hesten så virkelig ikke ut til å ha pådratt seg noen skade der han gikk foran dem på kjerreveien. Den var tydelig sliten, for hodet hang lavt, men den haltet ikke, og det virket som at alle skoene satt på plass.

Igjen la hun hånden rundt amuletten og sendte en takk til alle de usynlige makter som hadde stått henne bi denne dagen. Det hele føltes fortsatt uvirkelig, som om alt sammen bare hadde vært en vond og merkelig drøm.