Ida S. Skjelbakken

Trollbundet

Krøniken om Ylva Alm

Copyright © 2013 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Øivind Makilla

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

Elektronisk utgave (første versjon), 2013

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6391-5 

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Du hører Suus af den viltre Elv,

som Orekrattet dølger,

hvor Huldrens Kvæg under Løvets Hvælv

søger et Ly, og vogter sig selv,

og drikker af klare Bølger.

Der hvisker et Sagn for din tryllede Sands

igjennem dit Sovekammer.

Den dybe Skygge, den gyldne Glands

vexler i sagte, zittrende Dands

paa hundrede ranke Stammer.

      – Johan Sebastian Welhaven

Slik sluttet forrige bok:

Ylva syntes at hele skogen sto og lyttet omkring dem, som om naturen holdt pusten.

– Hv-hvordan … Hva mener du? Hun ønsket å ta hendene til seg, tørke tårene og gni vekk den svimlende følelsen av forvirring, men Salemone holdt henne i et mykt, men fast grep. Øynene hennes holdt hennes blikk låst i sitt. De intenst grønne, villdyraktige øynene strålte av en ubestemmelig blanding av omsorg, vemod og ubetinget kjærlighet.

– Silje er Selmas datter. Og Selma er din mormor.

Ylva rev blikket løs og stirret på den gamle kvinnen hun trodde hun kjente. Hvordan kunne hun være Siljes mor? Men i det samme så hun likhetstrekkene i det gamle ansiktet: skyggen av smilehull, det vakre draget rundt øynene, den høye pannen. Hun så med ett alt det hun aldri hadde sett hos moren deres – den hun hadde trodd var deres virkelige mor, fru Edith Alm.

– Og jeg, sa Salemone og smilte vemodig. – Jeg er, som du kanskje allerede har skjønt, din mor.

1

Juni 1717

Nedre Telemark, Bratsberg amt

Ylva trakk pusten langsomt og kjente den søte lukten av mose og løv. Hun hørte skogen ånde omkring henne som et levende vesen i natten.

Salemone slapp hendene hennes varsomt, og Ylva ble stående med armene hengende tafatt langs sidene. Hun burde ha følt seg forskrekket og sjokkert. Hele tilværelsen slik hun kjente den, burde ha rast sammen omkring henne, men i stedet følte hun seg like rolig som sommernatten og den svale brisen.

Hun var ikke Ylva Alm. Hun var Ylva Vinde, datter av den dødsdømte heksen Salemone, som skulle ha funnet sølvåren i fjellet fordi hun hadde lovet avgudene barnet sitt i bytte. Hun var det barnet. Født utenfor ekteskap av en seksten år gammel pike som beskjeftiget seg med trollkunster.

Ylva hadde vokst opp i den tro at hun var datter til sagbrukseieren Ingvar Alm. Hun hadde trodd at hun hadde en søster, men nå viste det seg at Silje var Selmas datter – og dermed Ylvas tante.

Jo, hele verden burde å ha rast sammen omkring henne, men Ylva følte faktisk bare en uforklarlig ro da hun betraktet kvinnene rundt seg. Det var som om alt omsider hadde falt på plass i livet hennes.

– Jeg har alltid følt at jeg ikke passet helt inn … Nå forstår jeg hvorfor.

– Har du ikke hatt det bra på Bjergvin? spurte Salemone bekymret. – Jeg har forsøkt å følge med på deg, noen ganger gjennom bekjente som holdt til i Bratsberg eller var på gjennomreise, og noen ganger ved å holde meg i nærheten, men jeg har aldri tenkt at fru Sine valgte feil da hun satte deg og Silje igjen hos ekteparet Alm.

– Jo, jeg har hatt det veldig godt! Jeg elsker foreldrene mine, og gården er mitt hjem. Men jeg har alltid følt at det har vært noe … noe annerledes ved meg. Og jeg har sett og drømt ting som jeg ikke har kunnet forklare.

Selma stilte seg ved siden av Salemone. – Det har alltid ligget oss tungt for hjertet at vi måtte forlate dere den gangen, sa hun og vekslet et trist blikk med Salemone. – Du har selvfølgelig hørt historien, men har ikke visst at de to småbarna som Salemone visstnok ofret, var deg og Silje.

Ylva nikket stumt.

– Vi var bekymret for at sjokket ville bli for stort den dagen vi fortalte deg sannheten, sa Selma. – Ja, for vi har alltid vært sikre på at du skulle få vite sannheten bare tiden var inne.

Ylva blunket vekk en tåre som kilte i øyekroken, men skjønte ikke helt hvorfor den var der. Hun følte seg jo ikke trist. Ikke overrasket heller. Hun følte seg … nummen.

– Da jeg rømte fra varetekten, fortsatte Salemone, – hentet jeg deg og Silje fra den gamle konen som skulle passe dere. Hun bodde for seg selv på en liten plass rett nedenfor fogdegården. Jeg tok dere med meg til skogs. Der møtte jeg Karlsen-følget. En gammel kvinne i følget lovet å ta vare på dere om det verst tenkelige skulle skje.

– Og det gjorde det jo, føyde Selma til. – Både Salemone og jeg skulle bøte med livet for det vi hadde gjort.

Salemone nikket, og de grønne øynene glimtet mørkt da en ny sky gled foran månen. – Men heldigvis bestemte de udyrene seg for å utføre vannprøven på oss, og slik loven er, skal den som synker, bli frikjent. Slik slapp mor unna bålet. Salemone kikket bort på Selma, som raskt tørket kinnet med en flik av det lange kjoleermet sitt.

– Men du skulle brennes, sa Ylva tonløst.

– Ja. Og hadde det ikke vært for at jeg kastet meg i fossen, hadde de klart å gjennomføre det. Du kan tro de ble skuffet da de ikke fikk meske seg i lukten av brent kjøtt den dagen!

– Salemone er en dyktig svømmer, sa Selma stolt. – Etter å ha utført vannprøven på henne og sett hvor godt hun svømte i tjernet, burde de ha tenkt på det før de ga opp sokningen etter kort tid og antok at hun var død!

– Jeg fikk hjelp, sa Salemone. – Hadde det ikke vært for det, ville jeg uten tvil ha vært død nå. Jeg mistet bevisstheten da jeg ble slått rundt i elvestrykene, og våknet ikke før jeg lå trygt på land. Noen så meg og fikk halt meg opp av vannet før det var for sent. Selma sendte Ylva et megetsigende blikk. – Det var faren til Aksel.

Hun kjente hjertet hoppe over et slag da Aksel ble nevnt.

– Han hjalp meg med å flykte. Jeg oppsøkte en gren av Vinde-følget som reiste langs veiene både her og i andre land. Så lenge jeg aldri slo meg til ro på ett sted, følte jeg meg ganske trygg på ikke å bli gjenkjent. Noen ganger ferdes jeg alene, andre ganger i følge, men jeg er alltid på reise.

Ylva lurte på om det var ment som en unnskyldning for at Salemone aldri hadde vært til stede i livet hennes og ikke hadde gitt seg til kjenne som hennes mor før nå. – Jeg forstår, sa hun stille.

– Den gamle konen som tok imot deg og Silje, kjente til et barnløst ektepar på en storgård i Nedre Telemark, fortsatte Selma.

Et barnløst ektepar. Ylva klarte fortsatt ikke å tenke på foreldrene på den måten.

– Hun visste at Edith og Ingvar Alm var gode mennesker. De hadde gitt henne husly flere ganger når hun var på gjennomreise med følget sitt, og visste at det ikke skortet på verken velstand eller hjerterom.

Igjen måtte Ylva tørke en tåre fra øyekroken. I tillegg hadde hun en vond klump som vokste i halsen. – Hvorfor husker vi ikke noe fra det? Silje må jo ha vært nesten fire år på den tiden.

Salemone kikket skyldbetynget opp. – Jeg gjorde det jeg kunne for at dere skulle glemme, slik at dere kunne starte livet deres med blanke, rene ark.

– Det finnes ting man kan gjøre for å påvirke folks tanker og minner. Og barn er spesielt mottakelige for slikt, svarte Selma.

– Hva slags ting? sa Ylva. Hun klarte ikke helt å skjule ubehaget hun følte. – Hvordan kan man påvirke andres tanker og følelser, ja endatil hukommelse?

– Med en form for suggesjon, sa Salemone. – Og det er noe av grunnen til at det er så viktig at ikke Vinde-skatten havner i gale hender.

Ylva så uforstående på henne.

– Vinde-skatten er en bok – en grimoire eller svartebok, som den også kalles. All kunnskap som vi innvidde kvinner har tilegnet oss gjennom lange tider, står nedskrevet i den. Derfor er den både verdifull og ettertraktet.

– En slags håndbok i magi? hvisket Ylva.

– Ja, det kan du gjerne kalle den, men den handler mest om helende urter og hvordan man skal anvende dem.

– Hvor er den nå? Oppbevares den på et trygt sted?

Salemone vendte blikket mot en av de andre kvinnene og smilte lurt. – Vi bytter på å passe på den, sa hun og nikket. – Vi våger ikke å la den være på ett sted hele tiden.

– Og derfor møtes vi kun ved helt spesielle anledninger, sa Selma. – Vi vil ikke at noen skal oppdage at vi kjenner hverandre. De sjeldne gangene vi møtes, deler vi de nye kunnskapene vi har tilegnet oss siden sist, med hverandre.

– Og ja, Ylva, sa Salemone. – Din tur vil komme. Du skal også få muligheten til å studere boken.

– T-takk, hvisket Ylva. Alt var så overveldende. Hun var fortsatt ikke sikker på at ikke alt sammen bare var en drøm. – Hva skal jeg si til Silje? spurte hun og kikket fra Selma til Salemone. – Har dere tenkt å fortelle alt dette til henne også?

– Du og Silje er to vidt forskjellige mennesker, sa Selma og lot ordene bli hengende i luften.

– Ja, mer forskjellige enn jeg ante, vi er jo ikke engang søstre …

– Men du kjenner henne bedre enn noen – og mye bedre enn oss. Selma grep Ylvas hånd og klemte den varsomt. Huden hennes føltes myk som silke og behagelig varm. Først nå oppfattet Ylva at hun sto og skalv i den kjølige luften. – Det er opp til deg å bestemme hva du vil at hun skal vite. Om opphavet sitt, la Selma til. – Men om oss, de innvidde, må du ikke snakke med noen. Lover du det?

Ylva nikket og svelget hardt. Klumpen i halsen var der fortsatt, og hun strevde med å puste rolig.

– Godt, sa Selma. – Kom, la oss sette oss, så skal du få bli bedre kjent med de andre.

Ylva lyttet til den ene etter den andre, som fortalte hvem de var, hvor de kom fra, og om livene de levde. Selv rødmet hun da Selma ba henne fortelle om de siste opplevelsene hun hadde hatt, da hun i små glimt hadde sett det skimrende lyset som omga både planter, dyr og mennesker.

Først da hun hørte at fuglene våknet til live i skogen, oppdaget hun at den fiolblå nattehimmelen hadde lysnet i horisonten. Det var snart morgen.

Etter at hun hadde tatt farvel med de andre kvinnene, fulgte Selma og Salemone henne ned til utkanten av gården. Da hun gikk gjennom hagen alene, snudde hun seg og så seg tilbake, men begge hadde forsvunnet inn i skyggene. Først da kjente hun hvor utmattet hun var. Knærne skalv under henne på vei mot kjøkkeninngangen, og hånden hennes ristet da hun la den på håndtaket.

Med det samme hun kom inn i det varme, lune kjøkkenet, sank hun ned på en stol og begynte å gråte.

2

Finnskogen, Värmland amt

Aksel løftet hodet og så mot vinduet. Gjennom det ruglete blyglasset kunne han så vidt konstatere at det hadde begynt å lysne. Fuglesangen steg opp fra skogen, og hanen gol nede fra hønsehuset.

Han reiste seg møysommelig opp fra der han hadde sittet på kne ved sengen, og la guttens hånd varsomt ned på pleddet.

– Petter, hvisket han. – Min lille bror …

Med stive fingre berørte han den myke huden på halsen, lette etter hjerteslagene, etter liv, selv om han godt visste at det var forbi. Han hadde følt livet ebbe ut av gutten den natten.

Aksel gikk med hardt sammenbitte kjever og knyttede never bort til vinduet, hvor han ble stående og se ut på den gryende dagen.

Det var hans hovmod og overvurdering av egne kunnskaper som hadde kostet Petter livet.

Han slo neven så hardt i tømmerveggen at smerten jog oppover armen. Han burde ikke ha beskjeftiget seg med så sterke midler!

Med et blikk som var sløret av tårer, snudde han seg og så på den døde gutten i sengen. Heretter skulle han aldri noensinne anvende kunnskapene sine igjen, verken urtekunsten eller noe annet av det Selma hadde lært ham. Det var en forbannelse, ikke en velsignelse, og denne natten hadde gitt ham en grusom lærepenge som kom til å forfølge ham resten av livet.

Nedre Telemark, Bratsberg amt

Ylva reiste seg skjelven fra kjøkkenstolen da hun hørte lyder fra huset. Det var døren til Magda som ble åpnet og lukket, og like etter hørte hun ganske riktig kokka nynne for seg selv ute i gangen.

Raskt tørket hun tårene og skyndte seg mot døren. Ville hun klare å rekke bort til trappen uten å bli oppdaget?

Men idet hun åpnet døren for å gå opp, holdt hun på å kollidere med den eldre kvinnen, som hoppet forskrekket tilbake. – Gud, frøken Ylva! Som du skremte meg! Er du på kjøkkenet på denne tiden av døgnet? Kokka presset en lubben hånd mot den frodige barmen og stirret forundret på henne. – Fikk du ikke sove? Det ligner da ikke deg. Neimen kjære vennen, hva har hendt? Er det noe galt?

Magda grep henne kjærlig i armen og styrte henne inn på kjøkkenet.

Ylva stanset og trakk armen til seg. Magda måtte kjenne til sannheten, for hun hadde jo hatt tjeneste der på gården i mange år. Hvem andre visste? De på Nyruud? Hva med de andre naboene? Presten visste naturligvis om det, noe annet var uunngåelig, og det samme gjaldt foreldrenes familie og næreste bekjente. I hele hennes liv hadde alle skjult sannheten for henne. De hadde sett henne rett inn i øynene og løyet uten å blunke!

– Er du syk? Sett deg, frøken Ylva! sa Magda og stirret bekymret på henne.

Ylva så tilbake på den godmodige, snille kvinnen hun hadde kjent i så mange år, og følte seg skuffet og bedratt. – Jeg … jeg tror jeg går og legger meg, stotret hun frem.

Da hun kom opp på værelset sitt, la hun seg ned på sengen med alle klærne på. Hun var så trett og utmattet at hun knapt klarte å se de mønstrede draperiene på sengegavlen, og da hun blunket, føltes det som om øynene var fulle av sand. Men likevel klarte hun ikke å sovne.

Tankene kvernet rundt og rundt i hodet hennes som en malstrøm av vantro og forvirring. Hvordan kunne de ha holdt noe slikt skjult for henne og Silje i så mange år? De hadde åpenbart bestemt seg for ikke å fortelle det! Hadde ikke alle mennesker rett til å få vite hvor de kom fra, og hvilket opphav de hadde? Hvordan kunne foreldrene hennes mene at det ville være bedre for dem å ikke vite? Hun ville aldri hatt noen problemer med sannheten. Hun ville like fullt ha vokst opp og følt at de var hennes foreldre, og Silje ville uten tvil ha følt det på samme måte. Eller …?

Ylva kastet seg over på siden og ble liggende og stirre mot det halvåpne vinduet. Gardinen beveget seg mykt i den kjølige vinden.

Så langt tilbake hun kunne huske, hadde hun hatt denne ubestemmelige lengselen etter noe ukjent. Ville oppveksten hennes ha vært annerledes om hun hadde visst sannheten tidligere? Ville den ha vært like lykkelig og bekymringsfri som den tross alt hadde vært?

Ylva lukket øynene og kjente at tårene sved og presset bak øyelokkene. Hun klarte ikke å gi slipp på følelsen av å ha blitt bedratt av alle hun kjente, alle hun var glad i. Selv av Selma …

Hun ville aldri klare å se på foreldrene sine på samme måte igjen. Og heller ikke på Silje. Denne natten var hun blitt frarøvet en søster. Og nå som hun kjente til sannheten, skjønte hun hvorfor de to var så forskjellige!

Men selv om hun hadde fått bekreftet hvem hennes virkelige mor var, kvinnen hun hadde følt et underlig slektskap med og en uforklarlig forbindelse til lenge før de møttes den natten i tåken på baron Ulsteins gods, ga det henne ingen ro. Tvert imot førte det bare til flere spørsmål enn hun for øyeblikket maktet å grunne over. Og det største spørsmålet av dem alle var hvem hennes far var, og om han fortsatt var i live.

– Ylva? Morens bekymrede stemme rev henne ut av søvnen, og hun satte seg fortumlet opp. Solen skinte inn gjennom vinduet og la seg over sengen, og hun kjente at hun var svett under klærne.

– Sover du fortsatt? Maten står på bordet, og gjestene venter!

Moren gikk så raskt over gulvet at det raslet i det vide silkeskjørtet. – Er du syk? Har du ikke kommet deg etter i går kveld? Å Ylva, hvordan kunne du være så uforsiktig med vinen?

– N-nei. Ylva gned seg i ansiktet og kjente at det var seigt og stivt av størknede tårer. – Jeg føler meg ikke dårlig.

– Har du sovet du med alle klærne på? Hva er i veien med deg, Ylva?

– Jeg … Hun måtte kremte for å klarne den grøtete stemmen. – Jeg sto opp tidlig, men så ble jeg så trøtt igjen og la meg litt på sengen, og så sovnet jeg visst igjen, mumlet hun tafatt.

Moren betraktet henne med et skeptisk blikk. – Tok du på deg den samme kjolen som i går?

Ylva slo oppgitt ut med armene og sukket. Hodet hennes føltes så ullent og tungt at hun ikke klarte å tenke en eneste fornuftig tanke.

– Nåvel, det spiller ingen rolle. Kom deg opp, skift til en annen kjole og skynd deg ned. Gjestene kan ikke vente altfor lenge. De skal begi seg på hjemveien i dag.

Ylva svingte føttene utenfor sengekanten og ble sittende og se på morens smale, ranke rygg der hun gikk mot døren.

– Mor? sa hun nølende.

Edith stanset i døråpningen og snudde seg utålmodig mot henne. – Ja? Hva er det?

Ylva følte et øyeblikk at rommet spant rundt henne, og hun grep seg til pannen.

– Hva er det? gjentok moren. – Er du syk?

– Nei, jeg lurte bare på … Er … er familien von Merceldorf her fortsatt?

Moren sukket og fikk et mildere blikk. – Nei, de dro etter festen. Er det det som feiler deg? Ga episoden med den unge von Merceldorf deg en slik støkk?

Ylva ble lettet over at moren oppfattet det slik, og nikket. – Det var dumt av meg, jeg burde ha vært mer forsiktig, men jeg trodde ikke at en som ham kunne finne på å gjøre noe så upassende. Jeg trodde at han bare skulle følge meg tilbake til huset, men i stedet tok han meg med bort i skogkanten og forsøkte å kysse meg.

Moren ristet på hodet. – Du må ikke være så naiv, Ylva! Du er en ung kvinne nå, ikke en liten jentunge. Og en kvinne på din alder, av din stand og med din skjønnhet bør ikke vente for lenge med å gifte seg. Unge, vakre borgerfrøkner er svært ettertraktet, og det er best å bli godt gift så tidlig som mulig. Det har du jo selv nettopp fått erfare.

Ylva behersket et stønn før hun smilte anstrengt. – Det er vel fortsatt ingen fare for at jeg vil bli ansett som en gammel jomfru, så slik hast er det vel ikke …

Moren åpnet munnen for å svare, men ombestemte seg og pekte i stedet på klesskapet. – Skynd deg, Ylva. Finn frem en presentabel kjole og ta på deg en kyse.

Alle satt rundt spisebordet i stuen da hun kom ned. Silje stirret spørrende på Ylva da hun satte seg ved siden av henne, men hun klarte ikke engang å møte søsterens blikk av redsel for at hun skulle skjønne hva hun tenkte på.

Måltidet ble en lidelse. Ylva kjente magen velte seg ved synet av mat, og klumpen av gråt fikk halsen til å snøre seg sammen.

Da den livlige samtalen dempet seg litt rundt bordet, satte Nikolas blikket i Ylva og proklamerte med høy stemme: – Jeg forstår godt at min svigerinne forsov seg i dag. Hun kom jo tross alt hjem fra skogen i grålysningen!

En uutholdelig stillhet senket seg, og Ylva kjente ansiktet gløde av harme og forferdelse.

Foreldrene stirret spørrende på henne, og de andre gjestene så diskré på hverandre.

– Jeg fikk ikke sove, sa Ylva med tilkjempet ro. – Så jeg sto opp for å få meg litt frisk luft. Det ble til at jeg gikk meg en liten tur langs skogbrynet for å se etter blomster. Blomstene man plukker midtsommernatten, skal jo ha en helt spesiell betydning.

– Ja, hvis man legger dem under puten, skal man drømme om den man skal gifte seg med! sa Silje og smilte bredt mens hun forsynte seg med enda et hardkokt egg. De andre gjestene lo, og samtalene tok seg opp igjen rundt bordet.

– Dette må vi snakke om etterpå, sa faren og så strengt på Ylva.

Ylva nikket og mumlet: – Ja, vi har visst litt av hvert å snakke om …

Da de siste gjestene hadde tatt farvel og det var blitt rolig i huset igjen, følte Ylva omsider at hodet begynte å klarne. Maten hun hadde tvunget i seg, hadde gjort henne godt, så kreftene var i ferd med å komme tilbake.

– Ylva, kom og sett deg sammen med oss i stuen. Faren kom til syne i døråpningen idet hun var på vei opp til rommet sitt.

Hjertet hennes tok straks til å hamre. Hvordan skulle hun få sagt at hun kjente til sannheten? Skulle hun be Silje om å være til stede eller snakke med foreldrene på tomannshånd først? Hvordan kom Nikolas til å reagere? Han hadde jo giftet seg med en som hadde taterblod i årene! Akkurat den tanken moret henne litt mer enn den burde, for hun innså at det ikke akkurat ville gjøre Siljes ekteskap noe enklere.

– Sett deg, sa herr Alm og pekte på divanen. Moren satt tvers overfor i en høyrygget, brodert stol, mens faren ble stående bak henne med hendene hvilende på stolryggen.

Ylva satte seg og foldet hendene i fanget for å skjule at de skalv.

– Vi vet godt at du har streifet mye omkring utendørs på egen hånd i det siste, sa faren og sukket. – Men vi vet hvor mye det betyr for deg, så derfor har vi latt deg få lov.

– T-takk, hvisket Ylva. Hun klarte bare så vidt å konsentrere seg om det han sa. Alt hun tenke på, var hvordan hun skulle få fortalt at hun visste at de ikke var foreldrene hennes.

– Men når vi nå hører at du har begynt å gå ut av huset om natten, så må du jo forstå at det er å gå langt over streken. Etter det din søster nylig opplevde, og etter din ridetur i skogen bør jo du av alle vite hva en ung, forsvarsløs pike kan bli utsatt for!

– Vårherre skal vite at vi bekymrer oss nok for deg som det er, sa moren. – Skal vi i tillegg være redd for at du skal vandre ut av huset midt på natten …

– Ikke bekymre dere for meg! sa Ylva og hørte selv hvor trassig det lød. – Jeg gikk meg bare en liten tur i grålysningen, ikke om natten. Hun forsto egentlig ikke hvorfor hun følte at hun måtte unnskylde seg, for hun planla jo uansett å fortelle foreldrene hva som hadde hendt.

– Godt, sa faren lettet. – Vi forbyr deg ikke å gå på turene dine, men ønsker at du skal være litt mer forsiktig. Ikke gå for langt fra gården, og ikke gå etter at det har blitt mørkt.

Ylva tørket seg raskt over øynene, som brått var blitt våte, og nikket. – Takk. Takk for at dere forstår.

– Nei, jeg vil ikke påstå at vi forstår, lo faren. – Men vi elsker deg og vil deg ditt beste, Ylva. Vi vil at du skal være lykkelig.

Hun trakk pusten, men fikk ikke frem et ord av redsel for å begynne å gråte. I stedet mumlet hun en ny takk og ba om tillatelse til å gå opp på værelset sitt.

Der ble hun stående ved vinduet og stirre opp mot skogen. Hun burde fortelle det til Silje først, før hun konfronterte foreldrene. Kanskje hun skulle ta med Silje opp i skogen senere samme dag, slik at Selma kunne fortelle datteren sannheten selv? Det ville være det eneste riktige.