Ida S. Skjelbakken

Sommersang

Krøniken om Ylva Alm

Copyright © 2013 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Øivind Makilla

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

Elektronisk utgave (første versjon), 2013

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6392-2 

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Mit hjerte og min lyre

Alt lægger for din fod jeg ned,

skjønt fattig som du ser,

mit hjerte og min strengeleg,

jeg eier intet mer:

min strengeleg, hvis bløde spil

vil tolke sjælens trang,

mit hjerte alt for fuldt kun til

at rummes i min sang.

Vel har ei sang og elskov magt

at gjøre himlen blaa,

men har en sky sig om den lagt,

de kaste glans derpaa.

Og blandes smertens mislyd end

i livets melodi,

paa elskovs-bud den smelter hen

i salig harmoni.

      – Th. Kierulf

Slik sluttet forrige bok:

– I morgen tidlig drar du herfra, Ylva. Om jeg så skal lede hesten din hele veien tilbake til Mellum.

En lang stund var alt som kunne høres, regnet som trommet ubønnhørlig på teltduken, og vinden som ulte. Ylva begynte å lure på om Elias hadde sovnet, da han brått satte seg opp.

– Det kommer noen, hvisket han.

– Hit? Ylva kunne ikke forstå hvordan han kunne høre noe gjennom regnet og vinden.

– Hysj. Stemmen hans var knapt hørbar. – Det er noen utenfor.

I neste øyeblikk ble teltduken revet opp.

1

Juli 1717

Hedmarken fogderi, Akershus amt

Regnet fosset inn i teltet da duken ble revet opp. Mathias bykset inn med øyne som lyste av vilt raseri, og grep etter Ylva. Hun ble sittende som lammet og stirre på den forrykte skikkelsen.

Før hun visste ordet av det, hadde Elias kommet seg på føttene, og de to mennene røk sammen. I neste øyeblikk tumlet de ut av teltet.

– Til helvete med Vinde-jenta! Jeg skal faen meg brekke nakken på den tøyta! hørte hun Mathias brøle utenfor, men så stønnet han av smerte. Elias hadde tydeligvis fått overtaket i slåsskampen.

Med redselen dunkende i brystet skyndte Ylva seg ut av teltet og fikk øye på Elias og den utstøtte røveren like bortenfor. De andre i følget hadde våknet og kommet til, men siden Elias nå satt skrevs over Mathias og holdt ham i et jerngrep, blandet de seg ikke inn.

Elias snudde seg mot henne og sa noe, men akkurat da lød det et tordenskrall, som overdøvet stemmen hans. – Gå inn i teltet! ropte han på nytt da bulderet la seg.

Børge og smeden Osvald trådte frem for å gripe inn da Mathias forsøkte å komme seg løs, men Elias plasserte et velrettet slag mot kjeven hans, så han ble liggende helt i ro.

Ylva snublet inn i teltet og lot klaffen skli igjen, men hun kunne ikke unngå å se blodet som rant fra ansiktet til Mathias.

Hun satte seg skjelven og lot det fuktige mørket omslutte seg. Lyden av de dempede stemmene forsvant i vinden, og snart var alt som kunne høres, lyden av regnet mot teltduken og trærne som knaket utenfor.

Hun skvatt da Elias kom til syne. – Han kom for å be for seg, sa han kort og lukket dørklaffen bak seg.

Ylva svelget og trakk fellen opp mot haken. – Jeg ville vel ikke akkurat kalle det å be for seg, mumlet hun … Hun klarte ikke å drive ordene til Mathias ut av tankene. Egentlig var det jo hennes skyld at han var blitt utstøtt fra følget. – Hvor er han nå?

– Han ble sendt tilbake til skogs med beskjed om at det ville være siste gang han forlot denne leiren i live.

Hun slapp pusten langsomt ut og nikket stivt ut i mørket. Så hadde i det minste ikke Elias slått ham til døde, skjønt tanken på at han fortsatt gikk rundt i skogene og ville henne til livs, var ikke særlig betryggende.

Like etter hørte hun Elias legge seg i den andre enden av teltet – så langt unna henne som det var mulig å komme. Men hun pustet likevel lettet ut, for han hadde tross alt blitt værende der inne.

Ylva slo øynene opp og husket øyeblikkelig hvor hun var. Utenfor sang fuglene, men ellers var alt stille. Det måtte være grytidlig om morgenen. Hun la seg over på siden og så seg rundt i teltet – og oppdaget at hun var helt alene. Hun satte seg opp og grøsset da fellen falt av henne og den kjølige luften trengte gjennom den tynne skjorten hun bar. Elias’ skjorte …

Hun kom seg ut av sengen i en fart og kjente på kjolen som hang til tørk fra en av teltstengene. Den var fortsatt våt.

Utenfor var bakken bløt etter nattens regn, men solen glimtet gyllenrød i øst og laget et fargesprakende maleri av de spredte skyene. Leirplassen var stille, kun et og annet snork kunne høres fra de nærmeste teltene. Hestene sto og halvsov i solstripen som trengte forbi trekronene og ned i innhegningen, og dampen steg opp fra de regnvåte ryggene.

Hun så seg omkring og lurte på hvor Elias var blitt av. Hadde han allerede gått for å hente salen og oppakningen hennes, som var blitt lagt under kjerren for å holde seg tørr? Ut fra det han hadde sagt natten før, kunne han visst ikke få henne vekk derfra raskt nok.

Hun skvatt da det knaket i en kvist like bak henne, og hun snudde seg og fikk øye på Elias, som kom bærende på en vannbøtte i hver hånd. Håret hang løst nedover skuldrene, og skjorten var åpen og avslørte de svarte hårene som dekket den brune brystkassen.

Han oppdaget henne og satte fra seg bøttene så vannet skvulpet over kanten. Først ble han bare stående helt stille og se på henne med et blikk som fikk rødmen til å skyte opp i ansiktet hennes. Så vendte han seg brått vekk og sa med hard stemme: – Gå og ta på deg kappen. Du kan ikke stå slik.

Ylva kikket nedover seg selv. Skjorten hans rakk henne til knærne, og selv om stoffet var temmelig tynt, var det ikke så usømmelig som han ga inntrykk av. Likevel skyndte hun seg skamfull tilbake til teltet. Hva var det hun holdt på med? Elias hadde naturligvis rett: Hun hørte ikke til blant dem – hun hørte ikke til noe sted …

Da Elias kom inn, så han knapt hennes vei, men satte seg på motsatt side.

– Kappen din. Han nikket mot den. – Ta den på deg.

– Den er fortsatt våt, sa hun og trakk i stedet fellen om seg. Først nå så han direkte på henne. Var det kommet noe mørkt og mykt tilbake i blikket hans, eller innbilte hun seg det kun fordi hun selv følte seg så rar innvendig hver gang han så på henne?

– Du forstår vel at du ikke kan gå rundt på det viset?

– Men jeg … Hvorfor ikke?

– Må jeg virkelig fortelle deg det, Ylva?

Hun nikket, og på grunn av det plagede uttrykket hans var hun spent på svaret.

– Når du bare har på deg den skjorten, er det lite som overlates til fantasien hva dine … Han nølte litt før han fortsatte. – …hva dine former angår.

– Mer enn et korsett og dyp decolletage? Ylva fikk seg ikke til å tro at det var det han mente, for skjorten dekket da visselig mer enn kjolen hun hadde hatt på seg da hun kom til leiren.

– Den viser omrisset av brystvortene dine, Ylva! utbrøt han sint. – Og spesielt en kjølig morgen som dette!

Ylva gispet og slo forskrekket hendene rundt kroppen selv om fellen dekket henne godt. Hun kjente skamrødmen brenne om kapp med en pil av varme som hadde skutt gjennom henne og gjort henne het og skjelven på samme tid.

Elias kikket på henne med en blanding av forundring og fascinasjon. – Det var heldigvis bare jeg som så deg.

Ylva nikket og motsto så vidt trangen til å skjule ansiktet i hendene. Å, nå kunne hun ha gitt hva som helst for et hull i jorden hun kunne krype ned i og forsvinne!

– Deko… dekålletasje, mumlet Elias. – De som ønsker å slutte seg til et fantefølge, bruker vanligvis ikke slike ord.

Ylva kikket opp på ham. – Decolletage, rettet hun. – Vet du ikke hva det er?

– Nei, det kan du være viss på!

– Det er kjolens utringning. Det er egentlig et fransk ord, tror jeg.

Han smilte og studerte henne nysgjerrig. – Si meg, hvorfor har du egentlig kommet hit? Og ikke si at det er fordi du vil høre flere historier om opphavet ditt, eller … Han fnøs før han fortsatte: – … eller på grunn av meg. Har du det ikke godt der du er nå? Behandler de deg ikke bra på Mellum og hjemme?

Hun sukket og rettet seg opp. – Jeg har hatt det veldig bra, både på Bjergvin og på Mellum, men … Hun tidde og lette etter svaret, men visste det jo egentlig ikke selv. Eller gjorde hun? – Jeg har alltid hatt en rastløshet i kroppen – nei, i selve sjelen. Det har i alle fall føltes slik så langt tilbake som jeg kan huske. Spesielt om våren – da har jeg pleid å ha en uforklarlig lengsel etter noe jeg ikke helt vet hva er. Jeg har alltid vært redd for at folk skal tro at jeg er utakknemlig, men det er jeg ikke. Jeg vet hvor heldig jeg er sammenlignet med de fleste andre i verden.

Elias nikket langsomt. – Men det hjelper ikke på rastløsheten. Trodde du det skulle bli lettere da du fikk svar på hvorfor – at du hadde taterblod i årene, at du var av det reisende folket?

Ylva følte det som om de mørke øynene hans så rett inn i sjelen hennes. Han så og forsto hvem hun var, bedre enn henne selv. – Ja, nettopp, hvisket hun. – Men i stedet føler jeg bare enda sterkere at jeg ikke hører til, at jeg ikke hører til noe sted i det hele tatt.

Elias tidde lenge før han svarte. – Den følelsen kjenner jeg godt, Ylva. Men jeg kan ikke påstå at jeg vet stort om hvordan det er å vokse opp på en herregård, la han til med et lite smil.

– Har du aldri vært bofast noe sted?

– Ikke egentlig … Igjen tidde han, og det var som om en sky la seg over blikket hans på nytt.

– Si meg en ting Ylva, har du aldri omgåttes mannfolk?

– Hva? Ylva ble overrumplet av det uventede spørsmålet. – Jeg omgås jo menn hele tiden!

– Nei, sa Elias bryskt. – Jeg mener ikke disse pudrede, parfymerte og blekfete mannslingene du har vært i selskaper med – og det med anstand! Jeg mener menn – ekte mannfolk – som mine karer. Som meg.

Ylva rynket pannen. Hans beskrivelse av borgerherrene passet godt til Nikolas. Aksel var mer som Elias. Men hun ville ikke – nei, hun klarte ikke – å snakke om ham til andre.

Elias tolket stillheten hennes som en bekreftelse. – Det var det jeg tenkte meg. Om jeg lot deg få bli værende her, ville jeg måtte passe på døgnet rundt for at ikke karene mine skulle spise deg levende. Slik du kler deg, og med blikket ditt som ser så direkte på folk at alle og enhver tror at det er nettopp dem du ønsker å bli kjent med, ville det bli som å slippe en hjelpeløs hind inn til en flokk med sultne varger.

– Ville det hjelpe om jeg kledde meg som en mann? spurte Ylva i det hun visste var et siste, fåfengt forsøk. – Jeg kan til og med klippe av meg alt håret! Da ville jeg ikke se ut som annet enn en guttunge, og da ville karene dine umulig ønske å hvile blikket på meg.

– Klippe håret? Nei, for svarte, du må ikke finne på noe slikt! sa Elias overgitt. – Dessuten spiller det overhodet ingen rolle – du kan kle deg i strie og rulle deg i hesteskitt, men skjønnheten din vil like fullt få saftene til å stige i karene mine.

Ylva senket blikket. I karene hans, men tydeligvis ikke i ham, tenkte hun skuffet.

– Jeg forstår at du ønsker å høre til et sted, Ylva. Det er ikke uvanlig for en på din alder. Men det valget du ønsker å ta, vil få følger som du ikke er moden nok til å se foreløpig.

Fornærmelsen sved. Ikke moden nok? Hun var en voksen kvinne, som var i stand til å fatte sine egne beslutninger. Hvordan skulle hun få ham til å skjønne det?

– Kom, sa Elias mildt. – Det er best vi drar nå, mens det ennå er tidlig. Jeg skal slå følge med deg ut av skogen. Siden klærne dine fortsatt er våte, kan du beholde skjorten min på. Men ta i det minste på deg overkjolen og kappen, la han raskt til.

Det var ingenting hun kunne si for å overtale ham. En stund hadde hun trodd at han forsto, at han var i ferd med å ombestemme seg, men nå var det altså ingen vei tilbake. Hun kledde på seg og pakket sammen det våte tøyet.

Elias gikk i forveien og salte på hesten, og snart var de på vei gjennom skogen. Ylva betraktet ham der han gikk foran henne, smidig som en katt, selvsikker og bestemt i bevegelsene, som om han eide bakken han gikk på.

Hun kikket opp da han stanset foran henne og hvisket «hysj», til tross for at hun ikke hadde sagt noe. Langsomt hevet han hånden og pekte, og mellom trærne, der hvor den gjengrodde kjerreveien kunne skimtes, fikk hun øye på tre ryttere.

– Det er lensmannen, hvisket Elias. – Han er på leting etter oss.

– Etter oss? hvisket Ylva tilbake.

– Nei, ikke deg. Han er på jakt etter meg og følget mitt. Han rir sammen med en storbonde. Den idioten Jostein ble tydeligvis sett da han tok grisungen i går. Elias ristet oppgitt på hodet. – Lensmannen har latt oss være i fred inntil nå, fordi han han vet at vi snart reiser fra området og ikke lenger vil være hans problem. Men om en av bøndene anmelder et tyveri, har han ikke annet valg enn å se på saken. Dermed har Jostein sørget for å sette oss i fare. Hvis lensmannen finner leirplassen, er det stor sjanse for at vi alle havner i arresten.

– Nei! hvisket Ylva forskrekket. – Er det ingenting vi kan gjøre?

– Vi? Nei. Du må ri videre på egen hånd, så de ikke ser oss sammen. Om de oppdager at du har med en som meg å gjøre, vil du også være ille ute. De har ikke sett oss ennå, så ri ned gjennom skogen til venstre. Da vil du komme opp bak dem på veien. Straks du er ute av syne, bør du sette opp farten i tilfelle flere er ute og leter etter oss. Kom deg ut av skogen så fort som mulig, og hold deg på hovedveien tilbake til Mellum.

Ylva ristet på hodet. – Det går jeg ikke med på.

– Hva?! hveste Elias. – Skynd deg! Dette er ikke tiden for barnslig trass, Ylva!

– Gjem deg! sa Ylva bestemt, og før Elias rakk å stanse henne, red hun ut på stien. De tre karene så henne øyeblikkelig, og lensmannen hevet armen som tegn på at de ville snakke med henne.

– Unge dame, sa han og kikket nysgjerrig på henne. – Eller frøken, la han nølende til.

Ylva forsto at han hadde vansker med å avgjøre hvilken stand hun tilhørte. Hun hadde dratt kappen tett rundt seg, men visste at den grove skjorten fortsatt var synlig, og håret hennes var løst og ugredd. Men hesten og utstyret tilhørte unektelig en av høyere byrd enn påkledningen skulle tilsi.

– God morgen, lensmann, hilste hun.

– Ferdes du alene? spurte han og kastet et blikk rundt seg. Ylva håpet at Elias gjorde som hun hadde sagt, og holdt seg i skjul.

Hun nikket.

– Disse skogene er ikke et sted ungpiker bør ri alene i. Har ingen fortalt deg det?

– Jo, men det er en snarvei, så jeg velger å ta sjansen. Jeg har ridd her mange ganger og har aldri støtt på en levende sjel.

– Da har du hatt hellet med deg, for her holder det til folk som ikke lar deg slippe ut av skogen med livet i behold om de først får klørne i deg. Spesielt en søt liten dame som deg, la han til med et lite smil i munnviken.

Ylva trakk på skuldrene. – Jeg har som sagt aldri møtt noen, så jeg tviler på at det er annet enn rykter og folkesnakk. Hva bringer dere så til disse traktene?

– En gris ble stjålet fra gården min i går, sa bonden. – Jeg så illgjerningsmannen, og det var uten tvil en av disse svartkledde fantene som har holdt til her etter mart’n.

– En gris? Ylvas hjerte slo raskere, og hun forsøkte å tenke raskt. Hun visste selvfølgelig godt hvem som hadde tatt grisen, men hvordan skulle hun få dem til å gi opp søket? – Det var da litt av et sammentreff! sa hun og håpet stemmen lød stødig.

– Å? Lensmannen vekslet blikk med bonden.

– Jo, eh … Hun svelget og håpet at den tynne historien hun hadde kommet på, ville virke overbevisende nok. – Da jeg red gjennom skogen sent i går ettermiddag, så jeg faktisk en gris springe forvirret rundt her i buskene.

– Jaså? Ja, det var jo litt av et sammentreff, sa lensmannen. – Kan hende den klarte å stikke av fra tjuvpakket. Kan du vise oss hvor du så den?

– Vel, det var omtrent her. Og det vil ikke være til noen nytte å lete etter den.

– Hvordan vet du det?

– Fordi jeg … eh … fanget den og tok den med meg. Ja, jeg trodde jo ikke den hadde noen eier.

– Ah, det er jo flott, sa bonden og nikket fornøyd. – Du skal få finnerlønn for den bragden, vesla. Hvor bor du?

– Grisen er nok ikke der jeg bor, for siden jeg likevel var på vei til torget, bestemte jeg meg for å ta den med dit og selge den.

– Du solgte grisen? Men i svarte …! Bonden så sint fra henne til lensmannen.

– Jeg beklager, sa Ylva. – Jeg skal naturligvis betale deg det jeg fikk, og mer til.

– Ja, det er ikke annet enn rett og riktig, sa lensmannen. – Har du pengene med deg?

Ylva nikket og trakk frem pungen, som lå inntullet i den våte kjolen i salvesken.

– Her, sa hun og trakk frem en håndfull pengestykker. – Dette er mer enn nok til to nye griser og vel så det.

Bondens øyne videt seg ut da han strakte frem neven og tok imot, og pengene forsvant raskt ned i lommen hans før lensmannen rakk å se den urimelige summen.

– Ja, da skulle vel alt være i orden, sa bonden til lensmannen og smilte med et skyldbevisst glimt i øynene. Han trodde nok at hun var en landsens jente som ikke kunne telle, og derfor ikke visste hvor mye hun hadde betalt ham. – Og om jenta sier hun ikke har sett noen her i traktene, er det vel bare å kaste bort tiden å søke videre.

Lensmannen nølte litt, men så trakk han på skuldrene og tok farvel. Like etter vendte hestene om og forsvant i friskt trav i motsatt retning.

Ylva ble stående til hun var helt sikker på at de ikke hadde ombestemt seg og kom tilbake. Så skyndte hun seg inn tilbake til der hun hadde forlatt Elias. Hjertet sank da han ikke var å se noen steder. – Elias! ropte hun lavt inn i skyggene. Hun red rundt, både til høyre og til venstre for der hun hadde sett ham sist, men han var og forble borte.

Med en klump av sorg og sinne i halsen forsto hun at han hadde forlatt henne. Han hadde sannsynligvis gått tilbake til leiren for å varsle at lensmannen var på vei, men om hun red tilbake dit, ville hun neppe finne annet enn et nedbrent bål.

Hvorfor følte hun tårene svi? Hun visste jo at han ikke ville ha henne der. Med et sukk tørket hun seg over øynene og styrte hesten tilbake til kjerreveien. Mens hun lot hesten lunte, kjente hun morgensolen varme ryggen og lyttet til suset i trekronene og fuglene som trillet og sang i busker og trær.

Hun trakk uvilkårlig Elias’ skjorte opp til nesen og pustet inn lukten av ham.

Hesten senket farten, og hun rettet seg opp. – Er du blitt like lat som den gamle vallaken til Klara? spurte hun og skulle til å drive den frem da hun ble var en mørk skygge foran henne på veien.

Elias. Hun slapp pusten langsomt ut og kjente gleden stige i brystet.

– Du er god til å holde deg skjult, sa hun da hun nådde bort til ham.

Han grep hesten i trinsen og strøk den over pannen, rettet på luggen og jaget en flue vekk fra øyekroken dens.

– Etter et helt liv i samfunnets skygge har jeg lært meg å gå i ett med mørket. Han kikket opp på henne med et anerkjennende smil som varmet mer enn solen. – Du gjorde det bra med lensmannen. Du er mer snartenkt enn jeg hadde forventet meg.

– Pøh, svarte Ylva. Hun var usikker på om hun burde ta det som en fornærmelse eller en kompliment.

Elias smilte enda bredere, men øynene hadde likevel et mørkt alvor i seg, en slags nøling som gjorde henne spent. Han klødde seg på haken og betraktet henne i stillhet. Smilet forsvant, og nå følte hun seg nærmest kledd naken under det granskende blikket hans.

– Vil du virkelig bli hos oss?

Ylva kjente hjertet hoppe og nikket raskt. – Ja.

– Du har min sann evnen til å tenke på sparket … Etter det du gjorde, skylder jeg deg vel å gi deg en mulighet. Men kun én! Mennene mine vil alltid komme først. Så hvis det at du er her, skaper noen problemer, må du dra med det samme.

– Det er greit, sa Ylva åndeløst.

– Ja vel. Elias sukket og sendte henne et nytt, vurderende blikk. – Men aller først må vi fastsette noen regler og løse noen praktiske problemer.