Kate Helen Simonsen

Troløs

Copyright © 2009 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

©iStockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6427-1 

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Forfatteren kan kontaktes på

kate.helen.simonsen@haugnett.no

De viktigste personene i bok 7:

Elina Vik – husmannsjente, gift med landhandlersønnen Jonas

Jonas Vik – landhandlersønn og Elinas ektemann

Bjørnar Solheim – doktor

Martine Sørensen – lærerinne

Simon Bergstuen – fjellbonde

Marie Eike – Elinas yngre søster, taus på Skogsholtet

Kristian Kristiansen – forretningsmann fra Bergen

Sigrid og Kårstein Vik – Jonas’ foreldre

1

Etnefjorden, mai 1904

Elina stirret redselslagen inn i øynene til Marie. Søsterens ord rullet fortsatt som torden i hodet hennes. Elina, det har skjedd noe forferdelig!

Elina fuktet leppene med tungespissen og spurte til slutt med skjelvende stemme: – Marie, er Isak … er han …

Redselen i Elinas øyne, angsten i spørsmålet, fikk Marie til å skynde seg å svare: – Isak har det helt fint.

– Takk, Gud. Elina presset hånden mot hjertet.

Jonas slapp taket i skulderen til Elina og pustet dypt. – Gudskjelov, utbrøt han.

– Isak står utenfor og venter på dere, fortsatte Marie.

Elina grep henne i albuen. – Jeg forstår ikke dette. Du sa at noe alvorlig var skjedd?

Marie nikket og så på henne med tårer i øynene. – Isak sier at Alma er død. Du vet jo hvor glad jeg er i den gamle konen.

– Er Alma død? Elina trodde fortsatt ikke sine egne ører.

– Isak vil forklare dere alt sammen, sa Marie fort.

Da Elina fikk se Isak borte ved tuntreet, slo hjertet så fort og høyt at det føltes som om de andre måtte høre det, og hun svelget klumpen i halsen. Han virket så liten og puslete der han sto.

Hånden dirret lett da hun strøk Isak varsomt over kinnet. Så la hun armene om den spede guttekroppen og trykket ham tett inntil seg. Deretter trakk hun seg litt bakover slik at hun kunne se på ham.

– Hvor har du vært? Vi har lett etter deg overalt. Er alt i orden?

– Rolig nå, sa Jonas bak henne. – Ett spørsmål om gangen. Han satte blikket i Isak. – Nå må du fortelle, fortsatte han rolig og dro hånden gjennom den brune luggen. – Vi har vært så bekymret for deg, gutt!

Isak tørket bort en tåre. – Jeg har vært i Almastua hele tiden, sa han stille og bøyde hodet beskjemmet. – Alma har holdt meg skjult slik at ikke lensmannen skulle finne meg. Jeg var så redd for at han ville følge meg til barneasylet etter at far var død.

– Stakkars deg, sa Jonas medfølende. – Men du skulle ha kommet til oss.

– Den dagen jeg stakk av fra far, hadde han skambanket meg fordi jeg ikke hadde fått tak i brennevin til ham. Men jeg visste ikke hvor jeg skulle gjøre av meg. Jeg ville helst løpe til dere, men jeg var så redd for at far ville finne meg i Vikstua. Derfor dro jeg opp i marka i stedet.

Elina kjente at tårene trillet mens hun klemte varmt om hånden hans.

– Der oppe traff jeg på Alma, som så etter noen planter, og så ble jeg med henne hjem. Hun stelte sårene mine og sa at jeg kunne være hos henne. Unnskyld for at jeg gjorde dere så redde, sa han ulykkelig og så opp på dem med store øyne som truet med å renne over.

– Det viktigste er at du er her nå, sa Elina fort. – Men hva skjedde med Alma?

– Jeg fant henne død i gyngestolen, forklarte han ulykkelig. – Jeg tror det var hjertet hennes som stanset. Isak fanget Elinas blikk. – Ikke la lensmannen sende meg til barneasylet, ba han.

– Selvfølgelig skal du ikke på barneasyl, gutten min, sa Elina og prøvde å smile. Hun strøk ham varsomt over kinnet. – Du skal ikke være redd. Dette kommer til å ordne seg, skal du se.

Deretter så hun bort på ektemannen.

– Det er blitt sent på dag, og det er nok like før gjestene drar nå. Kan jeg ta Isak med meg opp i Vikstua, så kommer du etter med Charlotte om en stund?

– Selvsagt.

– Jonas? sa Isak så lavt at det nesten ikke var mulig å høre det.

Jonas så ned på gutten, som hadde stilt seg opp ved siden av ham.

– Du er vel ikke sint på meg?

– Selvsagt er jeg ikke det. Jeg er bare glad for at du er tilbake, frisk og kvikk, sa han og klappet gutten på skulderen.

Elina tok Isak i hånden. – Kom nå.

Til hennes forundring tok Marie ham i den andre hånden. Hun hadde helt glemt at søsteren sto der sammen med dem.

– Jeg følger med dere.

Og slik ble de gående med Isak mellom seg opp bakken til Vikstua. Marie var lei seg for at Alma var død. Men hun hadde tross alt levd et langt og rikt liv. Isak, derimot, var bare et barn og hadde livet foran seg – hvis han fikk hjelp av dem.

Elina og Jonas hadde en lang prat med Isak på sengekanten den kvelden – både om Alma og om hva som hadde skjedd med faren hans. Gutten virket bare lettet over at han var død. Men Almas død var tydeligvis gått innpå ham.

– Nå trenger jeg ikke å være redd for far lenger, sa han og trakk på skuldrene.

– Nei, det gjør du ikke, sa Elina.

– Kan jeg få bo her i Vikstua sammen med dere nå? spurte han bønnfallende.

Jonas rusket ham i håret. – Jeg hadde en lengre samtale med lensmannen, og det ser ut til at det går i orden.

Isak smilte bredt og ga Jonas en klem. – Tusen takk, sa han med grøtet stemme. Så var det Elinas tur til å bli klemt. – Jeg lover å være snill, sa han, – og jeg kan hjelpe deg med å passe Charlotte.

– Det ville være fint, sa hun. – Du er en god gutt. Men nå er det sent. Du må sove.

Han la seg lydig ned, så var det som om han plutselig kom på noe. – Kan jeg få begynne på skolen i morgen? Vær så snill? Isak så tryglende på dem. – Jeg savner skolen og kameraten min, Krister.

– Om det er det du vil, så …

– Å ja. Det er det, bekreftet han og gjespet høyt.

– Da sier vi det, sa Jonas.

Elina bredte dynen bedre om ham og blåste ut talglyset ved siden av sengen. – Jeg setter døren på gløtt, sa hun. – Bare rop om det er noe.

– Hvordan går det med Isak? spurte Marie da de kom inn i kjøkkenet like etter.

– Han har det for så vidt bra, sa Jonas. – Men han har jo ikke hatt det lett de siste ukene, så det er vel ikke så rart om han vil få det litt vanskelig i tiden fremover. Dessuten var han oppriktig lei seg for at Alma var død. Vi får vente og se og ta én dag om gangen.

– Men han var ikke lei seg for at faren var død, sa Elina og gikk bort til vogga, der Charlotte sov de uskyldiges søvn.

– Nei, Yngvar Jensen blir vel ikke savnet verken av gutten eller av noen andre her i bygda, sa Marie og reiste seg. Det var på tide å vende tilbake til Skogsholtet.

Marie gikk raskt over enga. Hun kastet et blikk opp på skyene som hang mørkegrå over tretoppene. Det hadde vært en fin dag, med strålende sol, men sent på ettermiddagen hadde det begynt å skye over. Det kom nok snart regn.

Borte i skogkanten lyste det hvitt fra vakre, små hvitveisbuketter mellom stammene. Marie bestemte seg for at hun dagen etter skulle ta småsøstrene til Nicholas med seg dit, og plukke noen buketter som kunne pynte opp i stuene på Skogsholtet.

Helt siden Elina hadde fortalt at Brunstad var faren hennes – etter at det verste sjokket hadde lagt seg – hadde hun ofte tenkt på å avlegge Brunstad en visitt og spørre ham rett ut om han visste hvem hun var. Men noe holdt henne tilbake. Hun måtte i hvert fall tenke nøye gjennom det og være sikker på at det var riktig, når hun oppsøkte ham.

Men selv om hun fortsatt ikke våget å besøke ham, bestemte hun seg for å ta en liten titt på gården hans. Kanskje fikk hun et lite glimt av ham – av faren sin.

Det gikk mange rykter om Brunstad i bygda – og de fleste var nok sanne. Et av dem var at han var så gjerrig. Da presten hadde spurt Brunstad om offer til kirken, hadde han visstnok svart at han ville vite hvor mange skillinger prekenen hans var verd. Og da fru Ovidia hadde vært innom for å be om bidrag til den årlige basaren – og samtidig hadde kastet et nysgjerrig blikk inn gjennom døren – hadde han hevet stemmen og nærmest jaget henne vekk fra gården. Om hun trodde at han kom til å gi bort penger til basarer, kirker eller andre uvesentligheter, så tok hun skammelig feil.

Nå var Marie kommet ganske nær gården og smatt inn mellom noen grantrær for ikke å bli sett. Som en kikker snek hun seg nærmere. Ville hun få et glimt av Brunstad?

Hun satte seg på en stor stein og så mot den nedslitte gården.

Plutselig kom ei ku luntende nedover gårdsveien, og et øyeblikk senere dukket Brunstad opp. Han hoppet over gjerdet uten å gi seg tid til å gå bort til grinda, og sto med ett rett foran Marie, til hennes store overraskelse. Det var tydelig at han ikke hadde sett henne heller før han befant seg like ved henne, for han skvatt til. Men han kom snart til hektene igjen og ruvet over henne. Ansiktet hans var rødt av sinne, og Marie skulle brått ønske at hun aldri var kommet hit til gården. Nå sto han der foran henne – mannen som hadde forgrepet seg på moren, mannen som var hennes kjødelige far, mannen hun hatet!

Hun følte seg brått uvel der hun sto. Tenk om han kom til å forgripe seg på henne også? Hadde han gjort det én gang, kunne han kanskje finne på å gjøre det igjen. Kanskje hadde han forgrepet seg på mange kvinner i årenes løp.

– Dette finner jeg meg ikke i lenger, skjønner du det, frøken? Tålmodighet skal være en dyd, men nå er det slutt, unge dame!

Marie løftet haken og våget seg til å se Brunstad inn i de grå øynene – øyne som var så like hennes egne. – Vil du ikke forklare meg hva det gjelder? spurte hun så verdig som mulig. – Jeg har ikke gjort noe galt – ikke annet enn at jeg nå befinner meg på din eiendom.

– Nei, det var ikke det jeg ville fram til, men når du nevner det, har du absolutt ingenting her å gjøre! Men tilbake til saken! Den ville kua til bonden på Skogsholtet har vært i havreåkeren min igjen – og det er andre gangen på kort tid! Han satte blikket i henne. – Du arbeider der, ikke sant?

Hvordan vet han det? tenkte Marie forbauset. Brunstad fikk visst med seg hva som skjedde i bygda likevel.

– Det stemmer at jeg er taus på gården, ja. Hun fuktet underleppen med tungespissen og fortsatte: – Vet du hvem jeg er? dristet hun seg til å spørre.

– Hvem du er? Ja, du er den frekke, fregnete jenta som pleier å løpe over enga mi!

Marie rødmet. – Det er lenge siden jeg har gjort det nå, skyndte hun seg å si.

Brunstad knep øynene lett sammen og gransket henne inngående. – Hva gjør du egentlig her?

Marie ble taus. For hva skulle hun si? At hun var kommet for å få et glimt av ham – faren sin? Det var tydelig at Brunstad ikke hadde noen formening om hvem hun virkelig var.

Fort bestemte hun seg for å skifte samtaleemne. – Jeg beklager sterkt at kua har havnet i åkeren din.

– Beklager! Beklager! Hva hjelper det? Du kan selv gå bort og se hvor stor skade kua har gjort.

– Jeg beklager, sa Marie igjen, – men hadde du holdt gjerdet i bedre stand, kunne ikke Rosali ha kommet ut i åkeren. Ja, for gjerdet mellom åkeren din og utmarka til Nicholas er ditt, og forleden dag så jeg at det var i en ynkelig forfatning.

– Det er ingenting i veien med gjerdet mitt! Nå var han begynt å bli sint. – Dessuten er den kua gal. Den burde vært avlivet! Og det sier jeg deg, din fregnete jentunge, at om jeg finner kua i min åker igjen, henter jeg fram bøssa!

Marie gispet og tenkte på hvor glad lille Emma var blitt i Rosali. – Du ville ikke …

– Det kan du tro at jeg ville!

Marie, som for noen uker siden hadde tenkt at hun sikkert hadde arvet temperamentet sitt fra Brunstad, var nå blitt like rød i ansiktet som han.

– Jeg vil heller ha fregner over nesen enn å mangle hår! hogg hun tåpelig i.

Den satt. Det skallete hodet til Brunstad var hans ømme punkt. Han bare stirret rasende på Marie, som ikke var sen om å utnytte overtaket og prøve å roe ned situasjonen.

– Jeg unnskylder deg, herr Brunstad, for at du nevnte de forhatte fregnene mine, og jeg skjønner at det er ergerlig å finne ei ku i åkeren. Jeg lover deg at Rosali aldri skal komme dit igjen.

– Ja, det får jeg inderlig håpe, mumlet Brunstad noe mildere. Så snudde han seg brått og gikk opp mot huset – gjennom grinda denne gangen – mens han brummet og kjeftet til Marie ikke kunne høre ham lenger.

Hun var snar til å løpe nedover veien for å finne Rosali. Det var blitt melketid, og Karoline var sikkert begynt å lure på hvor kua befant seg. Dessuten ville hun komme seg bort fra Brunstad så fort som mulig. Surere mann skulle man lete lenge etter!

Marie hadde ikke sprunget langt før det kom en kraftig regnskur. Fort smatt hun innunder ei diger gran og trykket seg mot stammen mens regnet plasket mot bakken i noen minutter, så var det over like plutselig som det hadde begynt.

Hun trakk inn den kjølige, fuktige luften i dype drag. Regnværet hadde passert, og himmelen var høy og klar. De første stjernene begynte å komme til syne.

Da hun litt senere kom opp den lange bakken til Skogsholtet, fikk hun øye på kua øverst i bakken. Så hadde den heldigvis funnet veien hjem av seg selv.

Etter at hun hadde satt kua på båsen, sank hun ned på hagebenken og trakk sjalet tettere rundt seg. Kjolen hennes kom til å bli fuktig, men hun følte behov for å være ute en liten stund og tenke over det som hadde skjedd.

Marie sukket og så opp mot det mørke huset. Bare ett rom var opplyst, Nicholas’ værelse.

En skygge kom til syne der inne, og Marie lurte på om han var klar over at han måtte trekke for gardinene for ikke å bli sett. Ikke fordi at det spilte noen rolle. Gården lå usjenert til, så det var bare en rev eller en hare som ville få se den den nakne kroppen hans hvis han kledde av seg. Eller henne …

Marie kunne ikke motstå fristelsen, så hun kikket mot vinduet. Jo da, han var i ferd med å gjøre det. Fra utsiktspunktet sitt kunne hun se ham klart og tydelig gjennom vinduet. Hjertet begynte å banke raskere under kjolebrystet.

Han tok av seg skjorten og hengte den opp på en knagg. Skyggen hans danset på den tapetserte veggen bak ham. Marie stirret som hypnotisert på den muskuløse overkroppen. Langsomt senket han hendene til bukselinningen, mens han stirret fraværende ut av vinduet. Selv om hun visste at han ikke kunne se henne i mørket, fikk hun dårlig samvittighet for at hun så på ham, men ikke nok til at hun tok blikket til seg.

Av ansiktsuttrykket hans skjønte hun at han var langt borte i tankene. Hva tenkte han på? En kvinne?

Marie ble sjokkert over bølgen av sjalusi som skyllet over henne, og måtte minne seg selv på at hun ikke kunne være sjalu på fortiden hans. Om det hadde vært en kvinne der, var forholdet sikkert for lengst over.

Noe rørte plutselig ved kneet hennes, og hun for sammen. Det var heldigvis bare hunden, Wally. Hun pustet lettet ut.

– Du skremte meg, sa hun og strøk den over den svarte og hvite pelsen. Så reiste hun seg litt stakkåndet og ruslet bortover mot inngangsdøren. Hun hadde fått nok opplevelser for en kveld.