Natalie Normann

Jomfrusalget

Copyright © 2012 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

©iStockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-6459-2 

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

NOEN AV DE VIKTIGSTE PERSONENE:

Constanse Crofft, 18 år

Bernard Crofft, rik kjøpmann i Bergen, Constanses far

Malene Crofft, Constanses mor

Alver Crofft, Constanses lillebror

Birthe, Constanses gamle barnepike

Ulrik Thuen, Constanses kjæreste

Karen Viken, tjenestejente

Herr Alfons Conrad, Constanses grandonkel

Hermine Tork, Herr Conrads datter

General Amandus Tork, Hermines ektemann

Viktor Brigmann, styrmann

Lukas Borgen, gatemusikant

Mattias Borgen, gatemusikant, Lukas’ far

Sigri Hansen, torgkone

Slik sluttet forrige bok:

Constanse blunket fortvilet bort tårene som sløret øynene hennes. Hun forsøkte å stirre på et punkt rett fremfor seg, et punkt i veggen der det eneste hun kunne se, var et kvisthull. Den ene tanken hun klarte å holde fast ved, var tanken på Ulrik. Kjærligheten til ham hadde reddet henne fra drukningsdøden etter forliset, men denne gangen trodde hun ikke at noe kunne redde henne.

Kappen hun hadde på seg, ble tatt bort med et rykk, og hun sto der i den tynne blondekjolen. Constanse kjente at huden nuppet seg. Hun grøsset.

Et gisp gikk gjennom forsamlingen.

Med ett merket hun at noen løsnet snorene i kjolen, hun kjente et kraftig rykk, og brått sto hun der naken foran et rom fullt av lystne, fordrukne menn.

1

Et vertshus utenfor Christiania, torsdag kveld

Constanse frøs. Den nakne huden nuppet seg, og hun følte seg som en dødsdømt der hun sto. Hun hadde aldri vist seg naken for noe menneske før, bortsett fra Birthe og moren da hun var liten pike. Og her sto hun, naken som den dagen hun ble født, avkledd foran lystne blikk, minutter fra en skjebne så motbydelig at hun bare ønsket å dø.

Hun forsøkte å dekke seg til med hendene, men Venus slo hånden hennes bort. Constanse forsøkte igjen, men denne gangen tvang de hendene hennes bak på ryggen. Hun visste ikke hvor hun skulle se, hva hun skulle gjøre.

Constanse dirret over hele kroppen. Hun forsøkte å se for seg Ulriks ansikt, men fikk det ikke til. Skammen og fornedrelsen var for stor til at hun kunne finne trøst noe sted.

Til sin forsmedelse merket hun at tårene rant.

Stemmer fra mennene bølget mot henne.

– For et syn!

– Vel verdt en auksjon!

– Madammen har overgått seg selv!

Constanse svelget gråten. Hun aktet ikke å la disse … disse dyrene se henne med tårer og snørr i ansiktet! Hun rettet nakken og stirret de lystne mennene i øynene.

Hun skulle huske hvert ansikt!

Blikket hennes beveget seg fra mann til mann. De fleste av dem virket velstående. Selv om de var kledd i enkle kapper, hadde de den holdningen som rike menn får når de tror at de kan gjøre som det passer dem.

Constanse bet seg så hardt i leppen at hun begynte å blø. Smerten holdt hodet klart og gråten unna.

En svak bevegelse i bakgrunnen fanget blikket hennes. Det sto noen der, men de hadde dekket ansiktene sine med masker. Hvorfor hadde de masker? Var de så feige at de ikke ville vise hvem de var?

Hun stirret intenst på dem. Det var tre stykker og de sto for seg selv. Var de også kommet for å by på henne?

– Du er jammen populær. Venus hvisket til henne med beundring og skadefryd i stemmen. – Madammen kommer til å få en god pris for deg.

Constanse vendte ansiktet bort fra henne. Venus’ pust stinket råttent, og bølger av kvalme skyllet igjennom Constanse. Hun svelget og svelget, og festet blikket på et punkt over døren.

Det eneste hun kunne gjøre, var å klamre seg til håpet om at noe ville skje, noe som ville få henne ut av denne forferdelige situasjonen.

Inni seg ba hun intenst til Gud, lovet alt mulig bare hun kom seg ut av dette. Hva som helst.

*

Lukas forsøkte å stritte imot, men fyren som hadde oppdaget ham utenfor vertshuset, var en brande av en mann. Adskillig større enn noen han hadde vært borti før.

– Hva pokker gjør du her? Mannen ristet ham så hardt at det kjentes som om tennene skulle løsne.

– Hva jeg gjør? Lukas så rasende på ham. – Jeg kommer for å ta meg en øl i fred og ro etter en hard arbeidsdag, og så blir jeg plutselig overfalt av en okse som deg?

– Vertshuset er stengt. Gå et annet sted.

Lukas så indignert på branden. – Jeg kommer alltid hit! Hvordan kan de kaste ut folk fra et stamsted?

Lukas svelget, men holdt masken som indignert bonde etter beste evne. Branden bøyde seg ned og gransket ham. – Jeg har aldri sett deg her før.

– Da har du ikke sett godt nok! Lukas lurte på om han kunne slå ned fyren hvis han bare slo hardt nok, men et blikk på den kraftige tyrenakken og de brede skuldrene avskrekket ham.

Branden slapp omsider taket i armen hans, og Lukas ristet den. – Jeg tror du har ødelagt armen min, din dumme stut, mumlet han. – Det er siste gang jeg kommer til dette stedet!

– Du lyver. Jeg har ikke sett deg her før. Forresten, du blir med meg. Branden halte ham med seg mot huset.

– Hvorfor det? Jeg har ikke gjort noe galt! Jeg er tjeneren til en som er inne på auksjonen. Lukas strittet imot, men det nyttet ikke.

Han kjente nesten ikke bakken under føttene mens branden med letthet dro ham med seg. Han forsøkte å komme seg løs, men det nyttet ikke. Hvordan kunne han være så uheldig å treffe på en kjempe med god hukommelse? Det var forbannet uheldig.

Branden gikk rundt på baksiden av huset og trakk ham med seg inn på et kjøkken. Det satt en sløv kokke i et hjørne, som knapt løftet hodet da de dukket opp.

Branden åpnet en dør og skjøv Lukas inn. Lukas ble stående som fastfrosset, og stirret på det som foregikk. Han klarte ikke å røre seg, den store branden presset ham inntil veggen.

Lukas så seg desperat rundt. Han måtte komme seg løs.

– Herfra har vi god utsikt. Branden kastet et blikk ned på ham. De smale, stupide øynene glitret. – Når auksjonen er over, skal jeg ta meg av deg. Madammen vil nok gjerne prate med deg, tenker jeg.

Lukas så rasende på ham, uten at den andre lot seg affisere. Han måtte bare innse at han ikke ville komme seg unna. Han hadde ikke lyst til å avsløre hvem han var «tjeneren» til. Faren ville være uforberedt, og det kunne fort gå galt.

Det store rommet med en serveringdisk i den ene enden, var fylt av menn. Alle stirret mot et hjørne i den motsatte enden av rommet. Ingen av dem så mye som kastet et blikk mot branden og fangen hans.

I den andre enden av rommet, nærmest der han sto, sto fire kvinner. Madam Nilsen hadde stilt seg på siden av de andre. Hun snakket høyt og triumferende.

Jomfrusalget var i gang.

2

Karen kjente lyden av skriket nærmest som en fysisk smerte i ørene. Den fremmede mannen holdt henne fast. Fingrene hans boret seg inn i overarmen hennes. Karen kunne kjenne stanken fra ham, og forsøkte å rive seg løs.

– Slipp meg!

– En så søt jente som deg alene i Pipervika? Har du rømt fra et av bordellene? Han gliste med gule stubbetenner. – Kanskje du kan gjøre … noe for meg? Hæ?

Han forsøkte å trekke hånden hennes ned mot skrittet. Karen strittet desperat imot.

– La meg gå! Hun sparket ham på skinneleggen så hardt hun kunne.

Han bannet iltert og festet grepet enda hardere. – Jeg liker jenter som gjør motstand. Mannens rå latter skyllet over henne. Karen sparket igjen, men denne gangen lot han seg ikke overraske. Han la armen rundt halsen hennes, og klemte til.

Plutselig hørtes et skingrende skrik. Mannen skvatt, og snudde seg. – Hva fanden var det? Det var alt Karen trengte. Hun tråkket ham hardt på foten og han slapp taket med en ny ed. Karen smatt unna og stormet inn i en av de smale gatene. Bak seg hørte hun et brøl av sinne.

Så snart han var uten av syne, stanset hun og lente seg inntil en husvegg og hev etter pusten. Hvem var det som hadde skreket så hjerteskjærende?

Hun ble stående som fastfrosset og lytte. Det var lyder overalt! Knirking i hus, en hund som bjeffet, vinden rundt hushjørnet – men det kom ikke flere skrik.

Karen hadde hjertet i halsen. Hun var så stiv i kroppen at det verket i leddene. Hva om drapsmannen lusket rundt her nå – på leting etter et nytt offer?

Hun følte seg med ett så sårbar, så … tydelig. Karen flyttet seg fra husveggen og så seg om. Hvor kunne hun gå? Helst ville hun ha løpt ned til veien, kanskje ville det være mulig å nå igjen vognen til Lande, men hun våget ikke. Den ekle fyren kunne fortsatt befinne seg i nærheten.

For alt hva hun visste, kunne det være flere som ham som lusket rundt i smugene. Brått var det som om mørket krydde av farlige menn. Hun svelget og tvang seg til å lytte.

Med ett hørte hun skritt i grusen. Hun kvalte et gisp, og løp oppover en bakke og inn mellom to bygninger. Der ble hun stående mens hun klemte seg inntil veggen.

Brått ble hun var en bylt som lå inntil veggen innerst i smuget. Hun stirret intenst på den. Hva var det?

Noe ved bylten fikk henne til å ta noen forsiktige skritt nærmere. Hele kroppen hennes skrek fare, men Karen skjøv det til side.

Hun oppdaget noen underlige flekker på bakken, og det tok henne et par sekunder før hun forsto at det var blod. Karen gispet. Plutselig fikk hun en overveldende følelse av at det var Constanse som lå der!

All forsiktighet forsvant, og hun løp de siste skrittene. Foran bylten bråstanset hun og slo hånden for munnen.

– Herregud, mumlet hun.

Et glimt var nok til at hun kunne se at det ikke var Constanse. Lettelsen som skyllet over henne ble blandet med medynk for den stakkars kvinnen som lå der.

Karen rygget bakover, lamslått over synet. Hun bråsnudde og styrtet ut av smuget, blind av redsel.

*

Viktor var første mann ut av vognen. Skriket skar gjennom natten, et fryktelig skrik som gjennomboret ørene.

Lande og Tork fulgte hakk i hjel. Lande tok seg tid til å vinke kusken av gårde før han løp etter de to andre.

Viktor stormet inn i den smale gaten.

Han stanset.

Hvor hadde skriket kommet fra?

Lande og Tork nådde ham igjen. – Hva i himmelens navn var det? Det hørtes som …

Lande holdt inne. Det var ikke nødvendig å si noe mer. De tenkte det samme alle tre.

– Jeg tror vi må dele oss. Viktor snakket til Tork. – På den måten kan vi raskere finne ut hva dette er.

Tork nikket. – Det er nok det beste.

– Er dere så sikre på det? Lande så tvilende ut. – Hva om en av oss blir overfalt?

– Vi er ikke forsvarsløse kvinner, brummet Tork.

Viktor pekte. – Du går den veien, doktor Lande den veien og jeg tar smugene.

Tork hevet øyebrynene. – Du hadde gjort deg på slagmarken, unge mann.

– Det er enklere til sjøs, general. Ingen steder å gjemme seg. Viktor smilte raskt. – Skal vi møtes her om en halvtimes tid?

Alle tre forsvant raskt i hver sin retning. Viktor gikk inn i de trange smugene. Han gikk forsiktig, ville ikke ta sjansen på at noen kastet seg over ham. Han var forundret over at det ikke var noen ute. Var det alltid sånn?

Han var ikke vant til å besøke horestrøk. Når han kom til en ny havn, var det ikke slike steder han oppsøkte. Så for alt hva han visste, kunne dette være helt vanlig.

Viktor stanset. Han la hodet på skakke og lyttet. Noen kom mot ham. Noen som gikk uhyre forsiktig og som stanset for hvert skritt.

Noen som var redd.

Han ble stående dørgende stille. Det beste var å la vedkommende komme til ham. På den måten kunne han se hvem det var i god tid. Hvis han laget lyder nå, ville personen bli skremt og stikke av.

Viktor rørte ved kniven sin. Det var en helt enkel tollekniv av den typen sjøfolk alltid hadde med seg. Det var ikke noe særlig til forsvarsvåpen, men den fikk duge i nødstilfelle.

Skrittene kom pinefullt langsomt nærmere. Viktor rynket pannen. Det hørtes ikke ut som en drapsmann på flukt. Heller ikke som om vedkommende var på jakt.

Han tok et skritt frem og gikk rett på en slank kvinneskikkelse. Et par store øyne så forskrekket på ham og hun åpnet munnen for å skrike.

Viktor stanset henne med hånden sin. – Hysj!

Den vevre skikkelsen stivnet. Viktor så nærmere på henne. – Herregud, Constanse! Hva i all verdens dager gjør du her?

Karen forsøkte å si noe, og Viktor trakk bort hånden. – Hva gjør du her? gjentok han.

– Jeg vet ikke om hun er død! Karen stirret vilt på ham. – Det var så mye blod. Jeg …

Hun så ut som om hun skulle besvime og Viktor ristet henne. – Hvor er det?

Hun gispet etter pusten, og et øyeblikk trodde han at hun skulle skrike, men hun tok seg sammen. – Der inne.

Viktor slapp henne. Han gransket det bleke ansiktet. – Vent her.

Karen ristet på hodet. – Ikke la meg være igjen alene!

Viktor sukket. Han kunne ikke la henne vente der. – Du har rett. Bli med meg.

Brått oppdaget han at hun hadde tatt ham i hånden. Hun klamret seg til ham som om han var en livline. Det minnet ham om forliset. Sånn hadde de stått ved den provisoriske landgangen også, og den gangen var hun blitt alvorlig skadet.

De nærmet seg bylten med forsiktige skritt.

Viktor gikk helt bort til kvinnen som lå på bakken. – Stå her, Constanse.

Hun slapp taket i ham og slo armene rundt seg selv. – Tror du … tror du at hun er i live?

Viktor satte seg på huk. Han rørte ved bylten, og så øyeblikkelig at her fantes bare død. Kvinnen så helt ødelagt ut.

– Stakkars krok, mumlet han.

– Er hun død? Karen hakket tenner ved siden av ham. Det var andre gang på kort tid hun var i nærheten av en myrdet person, og hun klarte ikke å forstå hvordan det var mulig.

Viktor reiste seg. – Ja, dessverre.

– Hva skal vi gjøre? Karen så engstelig på ham.

– Først og fremst må vi få tak i doktor Lande og general Tork. Så må vi få deg hjem.

– Jeg trodde dere dro hjem i doktor Landes vogn, sa Karen som først nå begynte å lure på hvor han hadde kommet fra. – Jeg så at dere bar en jente ut av det ene huset.

– Jenta var syk. Doktor Lande sendte henne hjem til seg, men kusken skulle vende tilbake med én gang.

Han møtte blikket hennes. – Du fryser.

– Nei. Karen trakk litt på den ene munnviken. – Jeg er bare redd.

– Det er ikke noe rart. Viktor så alvorlig på henne. – Hva gjør du egentlig her ute, Constanse?

Hun unngikk blikket hans. Han forsto ingenting. Hvorfor var hun ute midt på natten? – Er det noe galt?

– Jeg … jeg trodde at jeg kunne hjelpe til, mumlet hun. – Jeg tror ikke jeg tenkte meg så godt om før jeg forlot huset.

– Det tror jeg du har rett i. Viktor smilte beroligende til henne. – Det viktigste er at du ikke har kommet til skade. Du ser hva slags mennesker som går løs i denne byen.

Karen kikket på den døde kvinnen og grøsset. – Det visste jeg allerede.

Viktor førte henne forsiktig vekk fra den døde. – Vi må finne doktor Lande og general Tork.

Karen gikk stille ved siden av ham. Han skottet bort på henne. Hun var blek og sliten. Hva foregikk i det vakre hodet hennes?

Han forsto seg ikke på henne.

– Er det ingen som vet at du er her?

Karen holdt blikket i bakken. Hun ristet på hodet.

– Det var ikke akkurat gjennomtenkt.

Viktor bestemte seg for ikke å presse henne. Hun sto ikke til rette for ham på noen måte, og hva hun gjorde ute om natten var ikke hans sak. Men han kunne ikke la være å undre seg.

De kom ut av smuget og ble stående på veien. Karen så seg om. – Hvor er doktor Lande og gen … onkel?

– De er i nærheten. Alt vi trenger å gjøre … der er de.

Generalen og Lande kom sammen ned en smal bakke. De snakket lavmælt sammen, men bråstanset da de fikk øye på henne.

Tork stirret lamslått på henne. – Constanse? Hva gjør du her?

Karen knep sammen leppene. Viktor grep inn.

– Constanse har funnet et nytt offer. Den stakkars kvinnen ligger her inne.

Lande tok et skritt frem. – En femte? hvisket han. – Ble enda en kvinne … myrdet mens vi befant oss i Pipervika? Hvordan …

Han klarte ikke å si noe, men løp inn i smuget. Generalen stirret fortsatt lamslått på Karen.

– Jeg vil ha et ord med deg senere, unge dame. Han kastet et blikk på Viktor. – Vent her. Ikke slipp henne av syne.

– Selvsagt ikke, general.

Tork gikk raskt inn i smuget etter Lande. Viktors blikk søkte den unge kvinnen ved siden av seg. Hun skalv over hele kroppen. Han løftet hånden for å røre ved henne, men ombestemte seg. Det ville ikke være passende. I stedet smilte han forsiktig. – Vi skal få deg hjem så snart som mulig.

– Takk. Han fryktet for at Constanse skulle falle sammen der hun sto, og Viktor tok henne likevel forsiktig i skulderen. Han førte henne bort til et lavt gjerde. – Sett deg her mens vi venter.

Hun sank ned på gjerdet og dro kappen tettere rundt seg.

Viktor sto ved siden av henne. Han sa ingenting, lot henne være i fred.

Men han holdt et øye med henne. Det samme spørsmålet malte rundt i hodet hans. Hva i alle verdens dager gjorde hun i Pipervika midt på natten? Alene?