BENTE PEDERSEN

Ingen vei tilbake

Copyright © 2006 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7406-5

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

1

Han frøs.

Ingrid satte seg opp i senga. Det dundret og banket i hodet. Det var akkurat som om bildene hun hadde der, ville slå seg ut. Noen annen forklaring hadde hun ikke.

Aron frøs.

Han levde, og han frøs.

Hun forvekslet ikke denne kulda med at han angivelig skulle være død. Stina ville forklart det med at døden var iskald, og at det var Ingrids egen fantasi som spilte henne et puss. For Stina var redd for det som Ingrid av og til så.

Det var akkurat som den farlige gangen. Hun hadde visst da også. Det flimrende bildet bak øynene hadde ikke gitt noen mening, men det hadde vært virkelig. De hadde alle sett det. Hun og Stina og Aile.

Ingrid syntes hun kunne ane ham. Han lå sammenkrøket på et kaldt sted, og det var så vidt han klamret seg til livet. Hun kunne også skimte små glimt av en liten, svarthåret gutt som trykket seg sammen i mørket og gjemte seg for den dundrende stemmen.

Ingrid ante ikke hvem stemmen tilhørte. Det var ikke Arons stemme. Han ville aldri ha skreket til et barn. Men gutten kunne ha vært sønnen hans.

Og hennes.

Ingrid gråt seg i søvn.

Fingrene var valne i vottene. Det stakk som av tusen nåler i tærne, men han anså det som et godt tegn. Hvis han ikke hadde kjent at han hadde tær, hadde det vært mye verre. Vinden og kulda åt seg gjennom klærne. Lårene og armene var særlig utsatt. Nese, hake, kinn og panne var stive. Leppene hadde sprukket for lenge siden. Han antok at det varme han kunne kjenne på dem, var blod.

Det var i strid med alt i ham å stikke seg bort etter å ha spilt årets største puss i Målselv.

Han ønsket å være synlig.

Det kriblet i ham etter å stille seg midt blant dem, kanskje utenfor kirka like etter gudstjenesten, og rope ut at det var han som hadde hentet bjørnepelsen, at det var han som hadde satt bamsehodet på portstolpen hos Esten med saga.

Det var han!

Men for en tid framover fantes han ikke. Det var best slik. Tryggest. Å overleve var alltid viktigere enn å høste ære og anerkjennelse. Ingrid kom til å forstå det.

Bjørnehodet var et tegn til bare henne – og en nid mot dem som hadde snytt ham for pelsen. For innerst inne ville de nok skjønne hvem som hadde tatt den tilbake. Ryktet om hans død hadde sikkert nådd Målselv. Tromsø var ingen stor by, og Stina bodde der. Men selv om alle sa det motsatte, måtte Ingrid nå forstå at han levde og hadde det så godt som det var mulig. Hun måtte forstå at han tenkte på henne og ville komme etter henne når tida var inne. Slik var båndet mellom dem.

Dersom han oppsøkte Ingrid nå, kunne hun aldri i verden skjule at hun visste at han var i live. Ingrids ansikt var det mest talende han noensinne hadde sett. Alt som fantes i henne, kom til uttrykk i det, enten det var glede eller sorg. Hun var så ulik ham som noe menneske kunne bli, og kanskje var det derfor hun betok ham så hinsides all fornuft.

Han skremte henne sikkert, men ikke med vilje. Det var tvingende nødvendig, og hun kom nok til å skjønne det – og tilgi ham. Dette skulle ikke vare for bestandig. Til sommeren ville han søke henne opp. Imens ville han lengte like inderlig som Ingrid.

Det var ikke vanskelig å finne seg skjul de første nettene etter at han tok tilbake pelsen. Han kalte det ikke et tyveri, for hvordan kan man stjele noe man allerede eier? Langs elva kunne ingen lese én enkelt manns spor i den hardtrampede snøen. Det hadde ikke kommet nysnø på mange dager. Han hadde gått oppover den ene natta og funnet seg en høylae som hadde en innervegg mot et fjøs som ble oppvarmet av en liten ovn, og av dyrene som sto under det lave taket.

Dyrene hadde fornemmet at han var der, men menneskene på gården visste ingenting. Han hadde ligget i ro der gjennom den neste dagen. Visst var han sulten, men en mann kunne tåle mye. Bjørnepelsen var varm, og den var hans lune kappe mens han lå i dvale så lenge folk var i vigør på gården.

Neste dag gikk han i motsatt retning, nesten helt til Jakobvollen. Han motsto fristelsen og overnattet på en av nabogårdene. Men i tankene var han der – hos Ingrid. Han hadde drømt om det både når han var våken og når han sov. Det var underlig. Fordi han så gjerne ville være hos henne, drømte han seg dit – og hun kom etter ham. Han lurte på om hun også hadde det sånn. To mennesker kunne dele den samme drømmen, og han trodde det var slik mellom ham og Ingrid.

Om folk fant spor etter ham, skulle de være usikre på hvilken vei han hadde tatt. I senkvelden, før han tok av gårde for alvor, plyndret han matbua på nabogården til Jakobvollen. Han måtte ha niste som ville rekke i noen dager. Han kunne sette snarer, men han ville ikke bli sittende på samme sted særlig lenge. Derfor stappet han skreppa full med det han fant av brødmat og tørrkjøtt. Det var ikke den minste gården i grannelaget. Han tømte ikke stabburet, så de kom ikke til å sulte. Og manglet de noe når våren led på, ville sikkert naboene hjelpe til. Dølene var slik: De sto sammen. Han hadde levd blant mennesker som lignet dem. De tok skjorta av seg om en i grannehuset manglet noe å ha på seg, og de blunket ikke om de oppdaget noe ondskap som skjedde bak naboens lukkede dør.

Hos grannen enda lenger sør stjal han et par gode ski og staver. Slik gikk det fort unna i det sparsomme månelyset.

Mørket var en hindring, men så lenge han fulgte elva, visste han hvor han befant seg. Han bevegde seg der det var andre spor. Rykter spredte seg fort, og det var ingen som bodde så avsides til at de ikke fikk med seg det heteste folkesnakket i løpet av ei ukes tid. Da han på nytt måtte se seg om etter et sted å søke ly, var det så langt utpå morgenkvisten at mange alt hadde stampet ut i fjøsene for å ta morgenstellet.

Det var kaldt i den løa han valgte. Aron spiste og ble mett, men han fikk knip i magen. Han ble så dårlig at han krøket seg sammen og måtte bite seg i den ene neven for ikke å skrike. Så hadde han gått for lenge uten mat. Det var grenser for hva en mann kunne utholde, så han måtte ikke glemme det selv om han nøt en og annen seier underveis.

Han tok ikke noe fra den gården, og snart var han underveis igjen. Med all maten i sekken hadde han trodd at han skulle ha massevis av krefter, men han følte seg svakere enn noen gang siden han forlot Tromsø.

Månen hang som ei blek lampe på himmelen, og fjellene lyste hvite under den. Rimfrosten hadde lagt seg på greiner og kvister. Det var vakkert. Snøen knaket under skiene. Pusten hans ble til store skyer, men det var ikke så kaldt at det verket i brystet. Han hadde opplevd det også, og overlevd.

Bjørneskinnet var tungt, men det var hans, og han aktet å få det med seg utenfor de helvetes bøndenes rekkevidde. Aron ville heller kakke et hull i isen og senke det der, enn å la noen av dem få det. Han ville gjemme bjørnepelsen på et trygt sted, så kunne han komme tilbake og hente den senere.

Så skulle han elske med Ingrid på fellen.

Han tok av fra elva og bega seg inn i skogen. Samtidig forlot han tryggheten av å vite at han kom til å finne et tak over hodet når han trengte hvile. Landskapet så helt annerledes ut nå som det var dekket av snø, enn om sommeren og høsten. Det var også vanskeligere å finne fram i mørket, men han stolte på at fjellene var de samme. Istinden kunne ikke endre seg, der den kneiste majestetisk i måneskinnet. Om han mistet retningen for en stund, skulle han klare å ta seg inn uten altfor store vanskeligheter.

Det var tungt å grunne seg spor i dypsnøen. Han visste at han ikke kunne fortsette langt inn i natta. Før den ble på sitt kaldeste, måtte han finne ly og hvile. Heretter kunne han bevege seg om dagen. Sporene fra der han tok av fra elva, ville blåse til i løpet av kort tid, og folk tok seg ikke bort fra de oppkjørte veiene på isen for artighet.

Det var dumt å fortsette for lenge i skogen i mørket. Han gled framover mellom de dystre furuene. Folk burde hogge her, for trærne sto i fare for å kvele hverandre. Men det var ingen riktig store trær, så vidt han kunne se. Alle var jevnt høye, og mange var underlig krokete. Han ble glad da han fant de tre furuene som hadde vokst sammen. Lenge hadde de stått på en god alens avstand fra de andre. Så var noe skjedd, og de hadde kroket greinene i hverandre, så stammene lente seg sammen og tvinnet seg. Toppene ble like tette som et tak, og snøen dekket greinene så han ikke kunne se stjernehimmelen når han sto under den naturlige kuppelen.  

Ved bakken dannet stammene en buet vegg. Snøen hadde skavlet seg opp foran den, og inne ved stammenes halvsirkel var det lyng og ris. Aron slengte av seg skreppa med skinnfellen og gled på skiene mot noen mindre trær, der han knakk av greiner som var tette av barnåler. Han bar favn på favn til leiet han hadde funnet, og dekket bakken med kvistene. Han tok seg også tid til å lage et slags ryggstø av furugreiner mot stammene. Så tettet han hullene mellom dem med kvist og greiner, og måket snø som støtte på baksiden. Han skyflet med bare hendene, for noe annet redskap hadde han ikke. Det ble så bra som det kunne bli. Nå hadde han i alle fall ly.

Aron sto der skavlen var som lavest, da han tok av seg skiene. Han sank ned i snøen til midt på leggen, men kom seg så fort opp igjen at han ikke fikk noe inn i lestene eller skoene. Furuleiet gynget. Kroppen hans var blitt god og varm av arbeidet med å lage barleiet. Han måtte ha nevene ut av vottene for å snøre opp bjørnepelsen, og den tida det tok ham å få opp knutene som holdt skinnet stramt sammenrullet, ga ham neglebitt.

Det hjalp ikke stort å få hendene inn i de doble ullvottene, men han trøstet seg med at det ville bedre seg. Han hadde frosset før også.

Han aktet ikke å dø denne desembernatta.

Det var et sparsomt klesskift i skreppa. Han tok den tørre genseren på, like over den tynne ullundertrøya, mens kulda bet seg inn til huden. Han trev den halvt utsvettede genseren over den igjen, deretter vadmelsjakka, og han innbilte seg at det varmet. I det minste skalv han ikke lenger like kraftig. Støvlene snørte han av seg og stappet ned i sekken. Han eide ikke mer enn de to lesteparene han hadde på seg, og det kom ikke på tale å ta noen av dem av. Så smøg han føttene også ned i sekken. Det var ikke rare plassen til dem der, mellom støvler, brød og saltkjøttmat og pølser, men han var ikke kresen på hva han spiste. Buksene han hadde til skift, tvinnet han omkring føttene, og han snørte skreppa så tett som mulig rundt leggene så kulda ikke skulle krype inn.

Aron måtte smile da han skjøv felekassa fra ryggen og fram på brystet. Sin mest dyrebare eiendel passet han godt på, og han bar den alltid på seg, på sida av skreppa. Siden han forlot Tromsø, hadde det vært best å sove med det han holdt mest av, i favnen. Det var godt å ha fela igjen.

Møysommelig rullet han seg inn i bjørnepelsen. Det var sannelig bra at han hadde terget på seg den største bamseruggen som hadde vandret omkring i Målselvdalen. Hadde det vært en mindre bjørn han hadde nedlagt, ville han ha frosset stygt nå. Han kjente godt de hardeste greinene under seg, og han kom til å bli støl, men han var da ikke noe sart kvinnfolk heller. Aron småhutret. Det tok tid før han fikk pakket seg skikkelig inn med det lune ragget mot kroppen, men han regnet med at siden bamsen som hadde eid skinnet, ikke hadde dødd av frost, ville ikke han heller lide den vanskjebnen.

Han favnet om fela og tillot seg selv å falle i søvn. Så overga han seg til drømmene, selv om han fryktet dem.

– Din jævelunge! Er du lat?

Svosj.

– Lat!

Svosj.

– Lat!

Svosj.

– Din late tater!

Svosj.

Beltet taler.

– Mamma, hva er en tater?

Han våknet av den. Av drømmen som alltid kom tilbake. Drømmen som han bar med seg for bestandig. Det verste var at det ikke bare var en drøm. Det hadde virkelig hendt.

Han lukket øynene, men søvnen kom ikke med det samme. Etter drømmen lå han alltid våken en stund, noen ganger resten av natta. Men i natt trengte han å sove. Han måtte møte minnene med mot, ikke flykte som et forvillet insekt mot ei glassrute som ikke ga noen utveier. Ikke noe ondt kunne skje ham lenger. Han kunne huske det uten at det ville skje igjen.

Det hadde vært.

Det kom ikke tilbake.

Unnvikende øyne. Mamma har slitte, røde hender. Øynene hennes er blekere enn vann, blekere enn himmelen om våren. De er unnvikende. Hun ser aldri på noe – unntatt kanskje på sine egne hender.

Faren slår henne også, men han kaller det ikke å slå. Faren sier at han tukter. Det er mannens rett å tukte sin hustru og sine barn. Faren kaller henne aldri ellers sin hustru. Bare når han rettferdiggjør slagene, knyttnevene, sparkene, beltet, kniven han holder mot strupen hennes mens sønnene ser på.

Ellers kaller han henne kjerringjævel. Kjerringskinnet. Røya. Merra. Den lusete tispa. Ubrukelig kaller han henne. Like kald som isen på Nordpolen. Vrang som fandens oldemor.

Men hvordan skulle hun lære seg å bli varm og kjærlig? Når?

Hun stryker guttene over kinnet når faren ikke ser det. Hun grer dem så det ikke lugger. Grer dem med lusekammen og lar lusene falle som hardt regn ned i blikkfatet. Det har de kjøpt av noen som reiste fra bygd til bygd, og som solgte litt av hvert og stjal det de kom over.

Tatere.

Han lærer ikke betydningen av ordet av faren. Mora tar det aldri i sin munn. Det er de andre ungene som vet det, de som har greie på så mye. De andre ungene lytter når de snakker om hemmelige ting hjemme.

– Du er tater, Aron. Du og Esaias er tatere!

Han får det ikke til å stemme.

Esaias nekter ham å spørre, men han kan ikke la det ligge. Det er hans største last – han kan ikke la noe ligge. Esaias trygler ham om å la være å ta det opp.

Men han kan ikke holde munn, og spør faren likevel.

– Er vi tatere, Esaias og jeg? Er det du eller mamma som er tater?

Beltet suser.

Det er beltespenna som treffer ham. Det er et vakkert stykke tinnarbeid. Han som laget den spenna, er vidgjeten som smykkesmed. Han lever stort sett av det og trenger bare noen få kuer i tillegg. Pappa slår med all kraft som er å oppdrive i den tette kroppen. Han slår så Aron skriker. Det skjer ikke ofte.

Spenna lager hakk i ryggen hans.

Mamma skriker og ber gutten dekke til ansiktet.

Han ville ikke gjort det hadde det ikke vært for henne.

Smerten treffer ham med det samme, men etter hvert kjenner han den ikke. Det er akkurat som om han står ved sida av seg selv og ser at pappa banker ham, helt til han ligger på kne på det slitte, men alltid rene kjøkkengolvet. Armene hans folder seg om hodet. Det blør fra hendene, og den nakne ryggen er også blodig.

Dagen etter sier Esaias at Aron er gul og brun og blå og fiolett. Det gjør vondt, selv om han ikke leer en finger, men far forlanger at han skal gå i marka med sauene, så han gjør det. Det er hans plikt.

Der får han være i fred for faren.

I fred for alle.

Merkene etter slagene blir borte. Sårene gror på hendene og på ryggen, men arrene i sinnet er det annerledes med. De kan ikke strykes bort.

Mora holder seg hjemme så lenge ansiktet hennes bærer spor etter ektemannens sinne. Når fargene omkring de innsunkne øynene falmer, går hun igjen på besøk og snakker om alminnelige ting.

Aron er glad han er tynnere enn Esaias. Broren må være med i tungarbeidet. Der duger ikke Aron.

Smålammene breker.

De gråter for ham.

Aron hakket tenner da han våknet. Han skalv, men han kunne bevege tærne. Kinnene og nesen var stive av kulde. Han kunne bevege dem også.

Da han leet på øyelokkene, stirret han rett inn i de bleke øynene på en ulv. Men det forsto han først etter at dyret hadde vendt ham ryggen og forlatt ham.

En brun flekk. Dyret hadde en brun flekk på den venstre sida. Det var det eneste han merket seg. Han hadde aldri sett ulver før, selv om han hadde vært gjetergutt fra han var fire år gammel til han ble tretten.

Først hadde han trodd at det var en hund, men det var usannsynlig at en hund sprang løs i villmarka. Han så ingen mennesker heller.

Så gikk det opp for ham at det virkelig var en ulv.

Han hadde vært våken, og han hadde sett den. Den lyserøde tunga hadde dampet mot den kjølige lufta. Han husket tennene, gulskjæret i dem og hvor spisse de var. Han husket teven av rovdyrkjeften.

Men det fantes ikke engang spor etter ulven.

Og det var ikke ett eneste vindpust i lufta.